Princ a Smrt                    

 Jsem princ a vládce. Je to tak, i když mé dědictví nebylo velké. Jen hrad uprostřed bažin, ponurý a zatuchlý, postavený na skalním suku, který snad ani nebyl pevně spojen se zemí, ale podoben kamenu hozenému do těžké lepkavé kaše, nořil se pomalu v bahno. Tak bylo nutno ob rok, přistavět další patra, zatímco z dřívějších honosných komnat se stávaly sklepení, aby pak, s ponurým blumpáním, navždy zmizely v antracitové vodě.
  K hradu patřila malá vesnička plovoucí na hatích. Byla plná nerudných poddaných, zachmuřených stejně jako můj otec, jako obloha nad slatinami, jako les pařátovitých stromů sápajících se z blat, jako nekonečné večery u krbu, víc dýmajícího než hřejícího, věčně vlhké dřevo bylo cítit hnilobou a tlením, tak jako všechno okolo.
  Jako dítě jsem se rád díval na reje bludiček, zatímco má paní matka bledá, chřadnoucí a vyděšená, při tom pohledu zavírala oči. Byla počata a vychována u moře, a tak moc jí scházel slaný vzduch nesoucí racky s hrdly naplněnými rybami a křikem. Jednoho dne zbledla má matka tak, že přestala dýchat a otec ji kázal pohřbít do jedné z polozatopených komor. Tak v mnohapatrové hrobce hradu, tleli všichni mí předkové.  Pak mi otec předal vládu a zmizel v mlze valící se z rašeliny.
 Cokoli se kdy kdo pokoušel pěstovat v mém malém království zhnědlo a plodem byl puch. Zvířata žádná na hradě ani pod ním nežila, nepočítajíc otcovu smečku vlkodavů, z nudy se dávících mezi sebou. V bažinách potkal člověk leda metrové stonožky, světélkující brouky a podivné bažinné vlky s nestvůrně širokými spáry a plovacími blánami, kteří se živili černými jedovatými rybami a houbami, ze kterých vylétaly výtrusy způsobující šílenství.
 Přesto byl můj rod bohatý. A zdroj toho všeho byl hluboko, pod nezměrným příkrovem bahna.  Na mnoha místech vyrážely na povrch močálu proudy plynů, hladina se nadouvala v olbřímí, olejovitě lesklé mnohasáhové bubliny.  Když pak takový bahenní nádor prasknul, vyhřeznul z něj žlutavý smrad, snad až z pekla.
 Jeden můj, jistě nadmíru vynalézavý, ale smůlou oplývající, předek, objevil, že smrad je hořlavý a výbušný, rodinná tradice dodnes ctí jeho doutnající památku.  Další z bystrých duchů se nedali odradit a zjistili, že plyn je možno chytat do lepených rybích měchýřů a poté ho používat jako zdroj světla a tepla ve zvláštních lucernách, nebo coby výbušninu v dolech, nebo ... o to už jsme se ostatně nestarali ... byl to jediný , avšak výnosný artikl mého dědictví.
 A hrad se nořil stále hlouběji a stále rychleji, už jsem nestačil přivážet po necestách kamení, počal jsem tedy stavět další patra ze dřeva, plovoucího na hladině a brzy vyrostla kostra nového, velkolepého paláce.  Mnoho bahenního plynu muselo být vyhandlováno, za tu krásu a má potřeba stále rostla. Zavítal tedy nakonec na hrad učený důlní ingenieuer. Mluvil tak srandovně. Kázal medle šachtu zrobit a do blat ji zakutat, tak aby do ní bahno nevbředlo. Do té šachty se pak spouštěl i s mými poddanými a všeliké kejkle hluboko pod bahnem prováděl, až v místě kam už seshora ani paprsek nedopadal, narazili na obrovské kapsy plynu. A chtělť  těžbu načít. Neopatrný však jeden z podaných, přiblížil rozžehnutou lampu až k místu odkud plyn unikal.
 Neozval se žádný výbuch. Jen močál se vzdul a v neskutečném okamžení se tyčil jako hora nad celým královstvím. Pak zvrátil svůj obsah a vlna vroucí hniloby vše zaplavila. 
 Seděl jsem v hradní věži a pozoroval valící se vlnu a zástup mých poddaných před zamčenou branou. Přebýval jsem v hradu sám, bez sloužících. Nevěda zda stihnu seběhnout dolů, bránu otevřít, vpustit ty nešťastníky dovnitř a zase utéct s nimi nahoru před vroucí spoustou, koneckonců byl to můj majetek – moji poddaní, setrval jsem chvíli s hlavou v dlaních, nakonec jsem pochybnostem unikl až na nejvyšší místo věže, odkud nebyl slyšet křik zaživa uvařených. 
 Vlna se nehnala jen při hladině ale i v hlubinách.
 V ten ráz, kdy vlny cval sáhl na hradní hráz, pozvedl se celý hrad a odhalil své zkroucené vnitřnosti, předlouhé tělo, propletenec zdí a dutin, syrově černé stavba, jejíž nejspodnější části už staletí spočívali v drtivě chladné propasti černého bahna, živícího se rozkladem těl mých předků. 
  Hrad vyrostl do ohromné, neskonalé zrůdnosti a krásy. A já jsem byl třešnička na dortu.
 Viděl jsem jak dole na vlně letí Smrt. Byla v černém kostýmu, s dlouhou holí a na holi kosá čepel. Nořila se hladově do páry a kalu, rvala mrtvolám spařené maso z kostí, šílela, běsnila, prožívala svůj orgasmus, jeden za druhým a nakonec, přesycená sama sebou, tím narcismem, tou masturbací zániku,  rozkošnicky se koupala ve skelných pohledech těch, jimž vroucí mozek roztrhal lebky.
  Pomalu beze spěchu se začala vznášet ke mně na vrchol  Ornament z kostí, ukrytý v černé kápi. Byla vlhká a páchla stuchlinou. Doletěla ke mně a pomalu přešla tu dálku od okraje hradby až ke mně, zoufale ustupujícímu před vlastní nevírou, nevírou ve vlastní zrak a mysl.
 Sklonila nade mnou nestoudně nahý obličej, kost postříkaná blátem v rozpadlých zubech kusy masa.
  “Ty zmrdanej čůráku tys mi kurva zdrhnul, tos posral, fak, ty zmrde, je ti to do píči jasný, ty sračko?”
 Kývl jsem na souhlas. Její hlas zněl, jako smích a chroptění uválené, špinavé nevěstky, hrčel z hloubky a skřípal, a páchnul zkaženým špiritusem.
 Pokračovala: “Tak je to jasný ... Nechcíps! Ale moch bys có? Seš zjebaný hovno a chceš žít a proto mi sem přivedeš za sebe ňákýho jinčího spíčence, kerýho si píča vychutnám, jasný kunda? Jasný. Jinak seš nejenom mrtvej, ale ti garantuju, že budeš zhebat věčně. Kapíruješ ty zkurvysyne?”
 Jistou chvíli mi trvalo proplést  se pavučinou urážek k významu jejích slov.
 A pak jsem znovu kývl.
 Usmála se. Čelisti i lícní kosti se s lehounkým zapraštěním roztáhly a daly obličeji neuvěřitelně dobrácký výraz.
 “Vidíš pičo.” broukla. “Tak platí.” 
 Přistoupila ke mně a, dotkla se mne bokem a přejela pařátem po rameni.  Ten dotyk byl tak neuvěřitelně obscénní, jak ruka děvky šátrající v rozkroku při návštěvě bordelu.
 Pak se koketně zapýřila a vyskočila z okna. 
 Do nekonečné noci jsem sledoval tu temnou stále se vzdalující postavu letící vzduchem.
 Odešel jsem ze svého mrtvého království a našel si přítele. Přítele nejlepšího  a jediného. Každou noc jsem ve snu viděl smrt. Každou noc jsem ve snu cítil její pach, hmatal tvrdost  kostí a vlhkost hábitu a na jazyku trpkost bahenního slizu. Každou noc jsem se probouzel s řevem, a vytrhával ze sna poctivé děvky městských bordelů. (Peněz jsem měl habaděj, zlaťáky neumírají ve vroucím bahně.)
 Prozradil jsem příteli, jak nesmírné bohatství se skrývá v opuštěných bažinách. Že jsem poslední, kdo živý opustil to místo, jsem mu ovšem nezradil. A smrt se ve snech smála.
 Přítel byl chudý jak kostelní myš a chtěl také spávat s drahými děvkami, a pít víno z křišťálových fiál,  a jíst pečeně z tvorů, kteří nežili v zemi, kde se narodil.
 Snad byl tak chudý a snad to skutečně chtěl. a snad to jen hrál, kdo vědět by to směl.
 Vyšel sám, tak jak to dělají mladí dobrodruzi, nemaje co ztratit, jen chudý život. Šel sám v ústrety Smrti. 
 A vlastně ne, neboť se Smrtí jsem jel já. Přijela si pro mne na mrtvém koni. Jel jsem za ní tmou mrtvého lesa. Zkroucené pahýly, milníky na cestě. Jeli jsme, neviditelní, krok za mým přítelem a smrtný kůň se každým tím krokem rozpadal. Seděl jsem na jeho hřbetě , za Smrtí a spal na jejích žebernatých zádech. A viděl kusy masa a tuku a vnitřností jak se odlupují z korpusu zvířete, až se stával průhledný jako život pro starce před skonem. Jako průhledná zebra žeber, jak fišboun spečený shnilou krví.
 “Proč Smrti, nezabíjíš dle libosti své, proč zabíjíš tak složitě.” tázal jsem se když nuda cesty zmohla mou bázeň.
 “A  koho by to mrdka píča bavilo zabíjet jen tak, to je jako pro vás ... hmmm .... kunda žrát syrový brambory, jo žrát se to dá a nezhebneš po tom, ale žrát to furt to by jeden zgeb. Hahahuuhu.” zavyla Smrt. “Miluju do hajzlu pikantnosti, finesy, rafinovanosti, koření, struktury, mňamózní masíčko utrpení zániku, chápeš ty deflorovaný embryo?“
 Když dojeli jsme v srdce bažin, do močálu, kde všechny cesty slévaly se. Náš mrtvý a zrůdným puchem planoucí nosič se konečně rozpadl. Tu Smrt mi nakázala nastoupit a na jejím kostěně tvrdém hřbetě jsem se vznesl nad kraj, jenž stále vřel, vnitřním neuhasitelným žárem. Plyn hořel dál.
 Kamenný pyj hradu, který se tehdy vztyčil už dávno zmizel v bahně. Ale dřevěná kostra paláce, který jsem hodlal postavit, stála. Přežila útok žhavé břečky a trámy barvy mastných sazí, jak dekly rakví, zkameněly, vsály do sebe minerály, stále se však vznášely na hladině, les prstů propletených k modlitbě. 
 Můj přítel brodící se hluboko pod námi, já letící na Smrti, močál temně modrý a zelený a černý. Voda vřela na mnoha místech, a přítel se proplétal v chodbách z páry, až jeho krok zaduněl na tom co mělo býti palácem. Procházel jeho útrobami až do jediné zachované místnosti, hluboké, bez oken a bez střechy, jak hrobní jáma. A uprostřed zůstal stát a já vsedě na věčně vlhkém a páchnoucím hábitu Smrti, na jejích zádech, jen pár sáhů nad ním. Viděl jsem jak hledá a nenalézá. A Smrt luskla prsty a močál vzkypěl.
 Vysoko nad stěnami se ukázala pěna, bělostná jak něžné okvětí kopretin, a pak žlutavá jak když už nemáš co zvracet.
 V tu chvíli se přítel podíval vzhůru, přímo na mne. 
 A smrt mi najednou připadla tak směšná, nejuválenější, nejubožejší, udejchaně se honící za svým majestátem, bažící po uznání, po titulu strachu, zakomplexovaná, snažící se ze všech sil pouštět hrůzu, lačnící po moci a přitom tak bezmocná, hrající si na to největší, co je, i nad bohem, a přitom je to nejnižší a nejsprostší.
 Rozřehnil jsem se na celé kolo a svou dýku vbodl těch vpadlých, rachitických zad a rozpáral ten zflikovaný černý hadr a odhalil Smrt v její zahanbující skrz naskrz děrované nahotě. Vystoupil jsem z jejího stínu a dopadl na zem. 
 Vstal jsem vedle svého přítele, nebyl vůbec překvapený, jen se smál spolu se mnou. Chechtali jsme se  Smrti kvičící ostudou a zakrývající si stydlivě prstními kůstkami hanbí, stydkou kost.
 Ale pěna se valila dál a Smrt stále ještě měla v ruce kosu. Se smíchem jsme vyběhli a hnali se útrobami dřevěné mrtvoly hradu. Pěna stoupala, odevšad byl cítit puch bahenního plynu a vzduch žloutnul a omamoval, a běželi jsme výš a výš až na nejstrmější žebřík. Avšak pěna stoupala dál. 
 Zahlédl jsem smrt, kolem pasu jakousi dekoraci z uvadlých listů, aby zakryla to nejhorší, hnala se k nám povětřím a zuby měla větší než čepel své hole.
 Ale můj přítel se smál a vytáhl z tlumoku mnohokrát složené, lepené rybí měchuřiny, rozložil je a ony se nadmuly, horkou párou a žlutým plynem stoupajícím vzhůru a dole byla připevněná sedačka, akorát pro dva a my naskočili a Smrt zůstala hluboko pod námi i se spoustou oplzlých nadávek. 
 “Naučit se lítat, tak to je ten pravej poklad tohodle místa, ten´s měl určitě namysli, je to tak, ty podvodníku?” smál se můj přítel a poplácal mne po ramenou. Podíval se vzhůru, právě jsme prorazili oponu mraků a zasvitla luna a vítr nám čechral vlasy. “Je to vážně nářez todleto, fakt, že jo, tohle si musím zapsat, abych to nezapomněl, až se probudím.”, řekl můj přítel.
 .
 sen z rána 23.6.99