Místo doslovu: Reálná skepse

Chtějí lidé, obyčejní lidé, ať už na západě či ve třetím světě, skutečně socialismus či v limitě komunismus? Touží po společném vlastnictví výrobních prostředků, přímé demokracii a majetkové rovnosti?
Nikoliv. Touží po jistotě konzumu. Mohou ho ovšem nazývat různými jmény. Blahobyt, materiální štěstí, zajištěná existence. I lidé, kteří zdánlivě nemají materiální priority, dokáží své zájmy naplňovat většinou až po uspokojení materiálních potřeb. V tomto smyslu jsou lidské tužby neměnné po celou známou historii. V současnosti touží lidé po kouzlech a zázracích moderního zboží, služeb a médií.
Existují ovšem odlišnosti ve vztahu ke konzumu, jak u jednotlivců, tak u sociálních celků. Kulturní tradice se ale mohou měnit překvapivě rychle, zejména v případě, že jejich změna přináší hmatatelné materiální výsledky. Nezapomeňme, že podkladem kultury bývá zprvu soubor pragmatických norem. Ty vznikají jako reakce lidského společenství na jisté prostředí, jisté podmínky. Když se toto prostředí změní, například po změnách v dostupnosti zboží, technologií a hospodářských mechanismů, kultura a s ní i postoje a hodnoty se plasticky přizpůsobují. Plasticky neznamená, že se přizpůsobují všechny hodnoty – v Africe se stále provádí ženská obřízka, i když má každý druhý TV. Ale ty hodnoty, které souvisejí s trhem zboží a práce, se budou přizpůsobovat překvapivě rychle.
Socialismus nemůže nabídnout masám tolik konzumu jako současný kapitalismus, a to ani v případě, že by fungoval efektivněji (např. za pomoci optimálního plánování apod.), a to prostě proto, že současný kapitalismus žije na dluh. Zahrnuje vyvolené na západě konzumním blahobytem na úkor exploatovaného třetího světa, globální ekologické devastace a generování vojenských konfliktů s hospodářským pozadím. 
Přešaltování směrem k socialismu v jedné zemi by i v ideálním případě (bez embarga ostatních států apod.) vedlo k výraznému snížení konzumu. Přešaltování k socialismu na celém světě by pak pravděpodobně znamenalo propad ještě podstatně hlubší jak pro státy ekonomicky vyspělé tak pro státy zaostalé.
Socialismus a konzum nejsou ale nutně protikladné pojmy. Problém je prostě v tom (a to říkám, i když to vypadá jako zjednodušení), že socialistické teorie, většinou zanedbávaly lidský faktor a psychologii vůbec. Podle seriozních odhadů (Faktor 4) je možno při optimálním zapojení technologií dosahovat současného konzumu se čtvrtinovou spotřebou zdrojů. Jenže v tu chvíli povede touha po konzumu k tomu, že začneme konzumovat čtyřikrát tolik, takže zase “sežereme co můžeme”. Pokud tuto většinovou lidskou tendenci nezahrneme do kalkulací budeme vyrábět vzdušné zámky.
V minulost bylo možno pohnout masy lidí k revolučním aktům (ať už organizovaným či spontánním) pouze proto, že tyto masy neměly, co se týče konzumu, v podstatě co ztratit.
Současné masy na západě rozhodně co ztratit mají a nepřejí si změnu současného stavu – pokud zůstane zachován konzum, obětují svobodu i společenský status (to se týká zejména tzv. středních vrstev). 
Masy ve třetím světě v podstatě co ztratit nemají, ale socialismus jim v současné době nenabídne tolik konzumu, jako model západního kapitalismu. Proto je cílem řadového obyvatele třetího světa zavedení kapitalistického západního modelu s jeho úrovní konzumu i v jeho zemi. 
Pojem „masy“ je za těchto podmínek nutno nově definovat. V kontextu ekonomické a politické globalizace není rozhodující, zda jistá sociální skupina o své pozici ví či nikoliv. Není rozhodují, zda lidé pouze konzumují, nadávají, demonstrují, či se scházejí v politických kroužcích. Dokonce není rozhodující ani vztah k výrobním prostředkům. Rozhodující je to, že sdílejí taková hodnotová měřítka, takový způsob myšlení, který jim brání svoji pozici způsoby změnit. Jedině snad k horšímu. K lidem je potřeba přistupovat nikoliv jako k celku, který je nutno naprogramovat k jednoznačnému a jedinému revolučnímu chování. S ohledem na jejich různorodost je spíše třeba naučit je samostatně myslet, tedy ptát se proč myslí zrovna takovým způsobem a ne jiným, co nebo kdo je k tomu vede. Je třeba zpochybnit, že existuje jen jeden způsob myšlení.
Za této situace je možno vytvářet modely socialismu do šuplíku, pro strýčka příhodu, pořádat street party, nebo i bojovat v mexickém Chiapasu. To samo o sobě však není revoluční cesta. Ta se musí odehrát, jak se již stalo trapnou frází, v myslích lidí. Revoluce v myslích lidí znamená pochopit fakt, že nekontrolovaná maximalizace spotřeby, která je motorem kapitalismu, povede jako každá nekontrolovaná destabilizující (pozitivní) zpětná vazba ke kolapsu systému. Jinými slovy, hypertrofovaná snaha o materiální blahobyt, který řeší problémy okamžitých životních potřeb, vede nakonec k vytvoření mnohem závažnějších problémů, z blahobytu se stává karikatura – bláhobyt. Opakem bláhobytu je pak skromnost, která není žádným násilným asketismem, ale prostě jen rozumným a skutečné situaci přiměřeným stupněm spotřeby.
U proměny lidského vědomí ovšem problémy nekončí nýbrž začínají: 
1. Současný levicový underground (který je ovšem nepřehledně roztříštěn) a některé odborářské organizace (které se starají zejména o lokální zájmy) opakují většinou desítky či stovky let stará schémata, nebo se snaží o proměnu lidského vědomí klasickou cestou misionářské osvěty, vzdělání a propagandy, či pořádáním větších či menších demonstrací. Možnost takové proměny v globálním měřítku je v konkurenci oficiální mediální propagandy mizivá. To ovšem neznamená, že klasická cesta nemá smysl, jen už není dostačující. 
2. Není nijak jisté, že lidé, nebo alespoň kritická část z nich je vůbec geneticky schopna uskutečnit proměnu vědomí potřebnou k proměně společnosti. Pokud by k takové proměně došlo u takové části lidí, která by byla schopna iniciovat společenskou proměnu, můžeme jen těžko odhadovat, jakou strukturu by taková společnost měla. Revoluce v lidském vědomí, bude mít za následek revoluční jednání, vznik revolučních skupin. To naprosto nemusí být skupiny násilné, nemusí se vrhat na barikády ani klást bomby. Struktura revolučních skupin by neměla formu hierarchické organizace, ale spíše decentralizované sítě. Síť totiž dokáže spojit samostatné a funkčně různorodé celky, a tak dokáže lépe fungovat ve složitém systému, který se nedá jednoznačně modelovat. Součástí proměny vědomí musí být i poznání, které v revolučním hnutí chybělo, že pokud někdo druhý dělá věci odlišně, tak to nemusí znamenat chybu nebo neslučitelnost zájmů. Různé skupiny lidí, různě organizovaných, s různým kulturním a sociálním zázemím a různými lokálními cíli mohou v síti kooperovat při řešení problémů, které se týkají všech. Spoléhat ovšem na spontánní vznik takové sítě, byť v situaci nejvyšší nouze, se zdá být jen zbožným přáním. 
3. I v případě, že by k proměně vědomí mas skutečně došlo... Víme, že současná elita – mafiánská finanční oligarchie, jak je nazývá Bondy, nebo globální hráči, jak je například označuje Bělohradský, je vnitřně heterogenní. Nachází se v situaci, kterou by bylo možno v metafoře popsat asi takto: Parta lupičů společnými silami překonala cestu plnou nástrah a dostala se až k pokladu ukrytému hluboko na nepřístupném a nebezpečném místě. Poklad je veliký a stačil by pro všechny, je tu však chamtivost shrábnout vše pro sebe. Lupiče čeká namáhavá zpáteční cesta opět plná nebezpečí, při jejich překonávání budou muset kooperovat, ale již budou číhat, kdy jeden druhému vrazit kudlu do zad. 
Přesto, pokud se objeví společné nebezpečí, a takovým nebezpečím by bylo jednání revolučních skupin, budou nejspíš postupovat jednotně. Jejich kontrola nad vojenskými prostředky, jak špionážními tak destrukčními (i těmi o kterých se oficiálně neví a jsou skryty v laboratořích) je staví do pozice, kdy mohou sáhnout ke globální redukci počtu obyvatel o několik desítek procent (a to nejen zbraněmi, ale například i přerušením hospodářských toků apod.) Masy lidí bez přístupu k odpovídajícím technologiím jsou proti elitě zcela bezmocné. Elita měla dost času (zhruba padesát let) i prostředků, aby se na revoluční situaci připravila.
Partě lupičů jde o poklad světového vlastnictví zdrojů v nejširším slova smyslu. Nikoli jen o suroviny, ty jsou jen prostředkem, stejně tak finanční toky atd. Jde o komplexní kontrolu nad světovým děním, jde o kontrolu ekonomickou (co se vyrábí a kam se to exportuje), vojenskou, mediální (co si lidé mají myslet, programování lidí) a v neposlední řadě také o kontrolu demografickou (kontrola porodnosti, odchody do důchodu, dostupnost zdravotní péče jako regulátor populace atd.).
Elitě je zřejmé, že demografický problém bude třeba řešit brzy a razantně, jen se dosud neshodla na přesné variantě. Pracovníky ve výrobě ani rezervní armádu nezaměstnaných již ve věku automatizace nepotřebuje. Již pouhá existence nadměrného množství lidí ekologicky devastuje planetu. To vše implikuje globální genocidu, o které mluví Bondy. Kontrola nad tím, jakým způsobem bude tato genocida provedena (a kdo přežije) je hlavní součástí pokladu, o který lupičům jde.
Ohrožení globální genocidou by mohlo být zásadním faktorem pro skutečnou aktivizaci většiny lidí. Jde jim o krk. Ovšem tato hrozba bude neustále banalizována, protože ji prostě nikdo nechce připustit. Stejně jako si nikdo neuměl představit před 2. světovou válkou Osvětim. 
4. I pokud by se podařilo revolučním skupinám zvítězit (a revoluce by vycházela zdola, grassroots), nastala by turbulentní situace, která by znamenala akutní hrozbu světového kolapsu. Zejména v situaci, kdy zbídačelé masy budou řešit naléhavou situaci (hrozba hladu atd.) krátkozrace a pouze v lokálním měřítku (jak je to doloženo z historie – např. Chile) není možno zaručit získání kontroly nad strukturami s globálním dosahem. Vysoce riskantní bude nejen získání kontroly nad vojenským arzenálem (např. ještě nikdo nikdy násilně nevyměnil režim v zemi disponující zbraněmi hromadného ničení), ale i nad špionážní a mediální sítí, jadernými elektrárnami, chemickými továrnami, dopravními trasami atd. 
5. Infiltrace hrstky intelektuálních špiček revolučního hnutí do mocenských struktur elity je znemožněna vysoce rozvinutou technologií špionáže a psychologického testování (drogy pravdy apod.) .
6. Cyklické deprese, burzovní krachy apod. nejsou signály špatného fungování současné fáze kapitalistického systému. Výsledkem jsou krachy menších a slabších, kteří jsou pohlceni většími. Zatím čítá elita několik desítek tisíc lidí a zůstává relativně stabilní díky vnitřní konkurenci (jeden hlídá druhého). Trend fůzí a koncentrace moci bude pokračovat a nakonec povede k destabilizaci elity.
Vítězství elity v pododbě maximální koncentrace moci povede patrně díky její heterogenitě ke konfliktu mezi jejími frakcemi. V nejlepším případě to bude znamenat zachovaní několika tisíc příslušníků elity se stádem služebníků. Mnohem pravděpodobněji povede tento konflikt k desintegraci planety a tím i k ukončení veškerého tvůrčího potenciálu nejen lidstva, ale i pozemské přírody.

V takové situaci, která svádí k pesimismu, je třeba aktivně hledat zcela nové přístupy, které se nenechávají svazovat historicky podmíněnými vzorci revoluční praxe. Nová situace vytváří nové možnosti, které ovšem neleží jako houska na krámě. Je pravděpodobné, že nových přístupů bude více, že některé bude možno mezi sebou kombinovat, ale je i možné, že některé se budou vzájemně vylučovat.
Zejména lze upozornit na následující témata, která by mohla hrát klíčovou roli v budoucích společenských proměnách a které mohou zevrubně zkoumat pouze týmy schopné budovat nové metody na základě transdisciplinární spolupráce.
1. Vliv technologií na proměnu lidské společnosti a vědomí (například motivace, hodnoty) jednotlivců i sociálních skupin. Zejména pak vliv komunikačních sítí, umělé inteligence, nanotechnologií, biotechnologií, virtuální reality, virtuálních komunit  a dalších technologií, které se objeví  v nejbližších desítkách let.
2. Provázanost ekonomické elity, vojenskoprůmyslového komplexu a tajných služeb. 
3. Zevrubná sociologická a psychologická analýza mocenských elit. Jde například o zkoumání možnosti přeorientovat alespoň část této heterogenní skupiny na neziskové motivace (např. prestiž apod.).

Jan Burian

Poznámka editora – Egon Bondy: O Globalizaci
Od konce 90. let do současnosti (psáno v létě 2004) napsal Bondy několik textů týkajících se aktuálních společensko-politických otázek v kontextu takzvané ekonomické a politické globalizace. Tyto texty měly různou formu, většinou byly nahrány na kazetu a poté přepsány do počítače. Texty byly upraveny zejména po stránce stylistické. Byla odstraněna nadbytečná ukazovací zájmena, opakování některých vět a další projevy nahrávání „spatra“ na kazety. Naopak typický hovorový Bondyho projev byl zachován. Delší texty byly rozčleněny na podkapitoly.
Některé texty byly upraveny ve své skladbě, některé části byly přesunuty, aby tvořily konsistentnější, vzájemně navazující celek. Autor nakonec všechny texty znovu korigoval.
Vedle těchto textů poskytl Bondy rozhovory na politické téma i několika časopisům (např. Nový prostor, Haló noviny, Živel). Politická témata ovšem reflektuje i ve svých filosofických esejích, prózách a básních. Mnoho textů je přístupných na internetové adrese: http://sweb.cz/ebondy 
Na autorovo přání byl jako příklad možných závěrů, které plynou z jeho úvah, zařazen text „Reálná skepse“, jehož autorem je editor této sbírky.