('field:node:44','a:1:{s:4:\"body\";a:1:{s:3:\"und\";a:1:{i:0;a:5:{s:5:\"value\";s:4505:\"Registrujeme zájemce o zapojení do nové, uzavřené prožitkové Skupiny sebepoznání a komunikace, která se bude pravidelně scházet od září 2014.\r\n<br>\r\n<table><tr><td>\r\n<i> <b > ... Učit se naslouchat – sobě i ostatním. Společně prožívat přítomný okamžik…</b><br>\r\nCo cítím, co si myslím, po čem toužím, co nenávidím? Kdo jsem a kdo nejsem?  Jak to vše vyjadřovat tak, aby mi ostatní rozuměli? Jak se nestydět, nebát, neostýchat?\r\nJak zvládat konflikty na pracovišti nebo v rodině. Jak konflikty nevyhledávat, ale ani se jich nebát? Nezůstávat na povrchu. Nechodit kolem horké kaše. Přijmout svoji zranitelnost. Ustát kritiku a nepodléhat potřebě bránit se nebo útočit.</i></td>\r\n<td><img src=\"/images/mask.jpg\" alt=\"mindfulness mask\"></td>\r\n</tr></table>\r\n<i>Co cítí a potřebuje ten druhý, co je za jeho slovy? Jaký má ke mně vztah, jak mi na něm záleží a jak jemu záleží na mě? Co mi na něm vadí a proč? Jak mu to sdělit, aby to bylo přijato, aby to rozvinulo náš vztah? Jak dát zpětnou vazbu a jak ji přijmout? Neprosazovat jen svůj zájem, ale hledat způsob, jak by nám spolu mohlo být lépe?\r\nJak si nevytvářet domněnky a nelpět na názorech, ale potkat se hluboko uvnitř, tam kde nás všechny trápí podobné problémy.  Jak si můžeme navzájem pomoci nacházet více radosti a smyslu v našem životě a zároveň se vyrovnat s nejistotou – s tím, co všechno můžeme v životě ztratit … a nalézt!</i>\r\n<br>\r\n\r\nTyto a ještě mnohé další otázky si budeme klást v průběhu cyklu devíti celodenních setkání naší Skupiny sebepoznání a komunikace.\r\nProgram bude sestávat jak ze strukturovaných cvičení komunikace, zaměřených na řešení běžných i konfliktních situací v každodenním životě, tak z otevřených bloků, ve kterých budeme moci do skupiny vnášet svá témata a řešit vzájemné vztahy.\r\nPravidelná setkávání se stálou malou skupinou lidí umožní vznik důvěry, bezpečí a hlubokého vzájemného sladění. Bezpečí neznamená, že nemůže nastat konflikt, ale že spolu dokážeme jakýkoliv konflikt zvládnout. Budeme empaticky naslouchat pocitům a potřebám druhých a učit se jim porozumět, místo abychom je posuzovali. Můžeme se také učit všímat si dynamiky skupiny, jak se mění nálada jednotlivců i celé skupiny a jak na to vnímavě a nenásilně reagovat.\r\nNaučíme se zůstávat v kontaktu se svým prožíváním v přítomném okamžiku a nenechat se strhnout posuzujícím myšlením a naučenými automatickými názory.\r\nDoporučené principy komunikace na našich skupinách vycházejí z prací humanistických psychologů. Dodržení těchto pravidel podporuje osobní rozvoj a odlišuje dění na skupinách od běžné komunikace:\r\n<ul>\r\n    <li>mluvíme více o sobě, méně obecně</li>\r\n    <li>mluvíme více o pocitech, méně o názorech</li>\r\n    <li>více nasloucháme, méně radíme</li>\r\n    <li>více prožíváme, méně hodnotíme</li>\r\n</ul>\r\nNehodnotíme pocity ani názory druhých, ale empaticky je provázíme. Pokud možno nepoučujeme a neradíme – vycházíme z toho, že každý má své odpovědi v sobě a my jsme zde proto, abychom mu je pomohli objevit.\r\n\r\nHlavním pravidlem komunikace ve skupině je opravdovost – odložení společenských masek a  upřímnost k sobě i k druhým.<br>\r\n<div align=\"center\"><a href=\"mailto:honzaburian@seznam.cz\">Klikněte pro nezávazné přihlášení do skupiny</a></div>\r\n<br>\r\n<table border=\"1\">\r\n<tr><td>\r\n<b>Termíny</b>\r\nCyklus 9 sobotních celodenních setkání od září 2014:\r\n20.9. – 11.10. – 8.11. – 13.12. - 10.1.2015 a další setkání doladíme společně\r\n\r\n<b>Místo setkávání skupiny</b>\r\nKapucínský klášter na Hradčanech\r\nLoretánské náměstí 6/99\r\nPraha 1 - Hradčany\r\n\r\n<b>Cena</b>\r\nCelková cena za 9 celodenních schůzek je 9.600 Kč\r\n\r\n<b>Počet účastníků</b>\r\nPočet členů skupiny (kromě facilitátorů) bude max 10 osob.\r\n\r\n<b>Průvodci</b>\r\nSkupiny jsou facilitovány dvěma průvodci – <a href=\"http://www.osobnirozvoj.cz/kdo-jsme-2/\">Františkem</a> a <a href=\"/honza_burian\">Honzou</a>, jejichž rolí je vytvářet a udržovat bezpečné a konstruktivní prostředí pro dialog účastníků.\r\n\r\n<b>Nejedná se o terapeutickou skupinu, ale o skupinu osobního rozvoje a sebepoznání, zaměřenou na rozvíjení komunikace s druhými i se sebou.</b>\r\n\r\n</td></tr></table>\";s:7:\"summary\";s:598:\"<table><tr>\r\n<td><img width=\"150\" src=\"/images/mask_height.jpg\" alt=\"mindfulness mask\"></td>\r\n<td>\r\n<i> <div align=\"center\"><i> ... Učit se naslouchat – sobě i ostatním. \r\nSpolečně prožívat přítomný okamžik…</i></div>\r\n Jak se vyjadřovat tak, aby mi ostatní rozuměli? Jak zvládat konflikty na pracovišti nebo v rodině? Jak ustát kritiku? Jak sdělit druhému, co mi vadí, tak, aby to bylo přijato a rozvinulo to náš vztah?</i>\r\nSkupina sebepoznání a komunikace, je uzavřená prožitková skupina, která se bude pravidelně scházet od září 2014.</td>\r\n</tr></table>\";s:6:\"format\";s:9:\"full_html\";s:10:\"safe_value\";s:4628:\"<p>Registrujeme zájemce o zapojení do nové, uzavřené prožitkové Skupiny sebepoznání a komunikace, která se bude pravidelně scházet od září 2014.<br />\n<br /></p>\n<table>\n<tr>\n<td>\n<i> <b> ... Učit se naslouchat – sobě i ostatním. Společně prožívat přítomný okamžik…</b><br /><br />\nCo cítím, co si myslím, po čem toužím, co nenávidím? Kdo jsem a kdo nejsem?  Jak to vše vyjadřovat tak, aby mi ostatní rozuměli? Jak se nestydět, nebát, neostýchat?<br />\nJak zvládat konflikty na pracovišti nebo v rodině. Jak konflikty nevyhledávat, ale ani se jich nebát? Nezůstávat na povrchu. Nechodit kolem horké kaše. Přijmout svoji zranitelnost. Ustát kritiku a nepodléhat potřebě bránit se nebo útočit.</i></td>\n<td><img src=\"/images/mask.jpg\" alt=\"mindfulness mask\" /></td>\n</tr>\n</table>\n<p><i>Co cítí a potřebuje ten druhý, co je za jeho slovy? Jaký má ke mně vztah, jak mi na něm záleží a jak jemu záleží na mě? Co mi na něm vadí a proč? Jak mu to sdělit, aby to bylo přijato, aby to rozvinulo náš vztah? Jak dát zpětnou vazbu a jak ji přijmout? Neprosazovat jen svůj zájem, ale hledat způsob, jak by nám spolu mohlo být lépe?<br />\nJak si nevytvářet domněnky a nelpět na názorech, ale potkat se hluboko uvnitř, tam kde nás všechny trápí podobné problémy.  Jak si můžeme navzájem pomoci nacházet více radosti a smyslu v našem životě a zároveň se vyrovnat s nejistotou – s tím, co všechno můžeme v životě ztratit … a nalézt!</i><br />\n<br /></p>\n<p>Tyto a ještě mnohé další otázky si budeme klást v průběhu cyklu devíti celodenních setkání naší Skupiny sebepoznání a komunikace.<br />\nProgram bude sestávat jak ze strukturovaných cvičení komunikace, zaměřených na řešení běžných i konfliktních situací v každodenním životě, tak z otevřených bloků, ve kterých budeme moci do skupiny vnášet svá témata a řešit vzájemné vztahy.<br />\nPravidelná setkávání se stálou malou skupinou lidí umožní vznik důvěry, bezpečí a hlubokého vzájemného sladění. Bezpečí neznamená, že nemůže nastat konflikt, ale že spolu dokážeme jakýkoliv konflikt zvládnout. Budeme empaticky naslouchat pocitům a potřebám druhých a učit se jim porozumět, místo abychom je posuzovali. Můžeme se také učit všímat si dynamiky skupiny, jak se mění nálada jednotlivců i celé skupiny a jak na to vnímavě a nenásilně reagovat.<br />\nNaučíme se zůstávat v kontaktu se svým prožíváním v přítomném okamžiku a nenechat se strhnout posuzujícím myšlením a naučenými automatickými názory.<br />\nDoporučené principy komunikace na našich skupinách vycházejí z prací humanistických psychologů. Dodržení těchto pravidel podporuje osobní rozvoj a odlišuje dění na skupinách od běžné komunikace:</p>\n<ul>\n<li>mluvíme více o sobě, méně obecně</li>\n<li>mluvíme více o pocitech, méně o názorech</li>\n<li>více nasloucháme, méně radíme</li>\n<li>více prožíváme, méně hodnotíme</li>\n</ul>\n<p>Nehodnotíme pocity ani názory druhých, ale empaticky je provázíme. Pokud možno nepoučujeme a neradíme – vycházíme z toho, že každý má své odpovědi v sobě a my jsme zde proto, abychom mu je pomohli objevit.</p>\n<p>Hlavním pravidlem komunikace ve skupině je opravdovost – odložení společenských masek a  upřímnost k sobě i k druhým.<br /></p>\n<div align=\"center\"><a href=\"mailto:honzaburian@seznam.cz\">Klikněte pro nezávazné přihlášení do skupiny</a></div>\n<p><br /></p>\n<table border=\"1\">\n<tr>\n<td>\n<b>Termíny</b><br />\nCyklus 9 sobotních celodenních setkání od září 2014:<br />\n20.9. – 11.10. – 8.11. – 13.12. - 10.1.2015 a další setkání doladíme společně\n<p><b>Místo setkávání skupiny</b><br />\nKapucínský klášter na Hradčanech<br />\nLoretánské náměstí 6/99<br />\nPraha 1 - Hradčany</p>\n<p><b>Cena</b><br />\nCelková cena za 9 celodenních schůzek je 9.600 Kč</p>\n<p><b>Počet účastníků</b><br />\nPočet členů skupiny (kromě facilitátorů) bude max 10 osob.</p>\n<p><b>Průvodci</b><br />\nSkupiny jsou facilitovány dvěma průvodci – <a href=\"http://www.osobnirozvoj.cz/kdo-jsme-2/\">Františkem</a> a <a href=\"/honza_burian\">Honzou</a>, jejichž rolí je vytvářet a udržovat bezpečné a konstruktivní prostředí pro dialog účastníků.</p>\n<p><b>Nejedná se o terapeutickou skupinu, ale o skupinu osobního rozvoje a sebepoznání, zaměřenou na rozvíjení komunikace s druhými i se sebou.</b></p>\n</td>\n</tr>\n</table>\n\";s:12:\"safe_summary\";s:620:\"<table>\n<tr>\n<td><img width=\"150\" src=\"/images/mask_height.jpg\" alt=\"mindfulness mask\" /></td>\n<td>\n<i><br />\n<div align=\"center\"><i> ... Učit se naslouchat – sobě i ostatním.<br />\nSpolečně prožívat přítomný okamžik…</i></div>\n</i><p> Jak se vyjadřovat tak, aby mi ostatní rozuměli? Jak zvládat konflikty na pracovišti nebo v rodině? Jak ustát kritiku? Jak sdělit druhému, co mi vadí, tak, aby to bylo přijato a rozvinulo to náš vztah?<br />\nSkupina sebepoznání a komunikace, je uzavřená prožitková skupina, která se bude pravidelně scházet od září 2014.</p></td>\n</tr>\n</table>\n\";}}}}',0,1668702207,1);
INSERT INTO `drupal1_cache_field` VALUES ('field:node:45','a:1:{s:4:\"body\";a:1:{s:3:\"und\";a:1:{i:0;a:5:{s:5:\"value\";s:42458:\"<br><a href=\"/toni_packer\"> ... Zpět na stránku o Toni Packer</a>\r\n<br>\r\nO Toni Packerové není snadné mluvit. Nedá se jednoduše říci, že nějaká je a nějaká není. (Představuji si, jak sedí za mým levým ramenem, usmívá se, s obočím zkoumavě pozdviženým a vše, co napíši, jí připadá humorné.) Když jsem ji v roce 1983 poprvé potkala, byla zenovou učitelkou, i když už se nepovažovala za buddhistku. Nyní už není ani zenová učitelka. (Anebo je? Někteří si o ní myslí, že učí podstatu zenu.) Ve skutečnosti říká, že už není ani učitelka. (A co to tedy dělá? Proč kolem ní sedí všichni ti lidé a naslouchají tomu, co říká?) Někdy hovoří o sobě a o lidech ve svém okolí jako o přátelích, kteří spolu zkoumají přirozenost věcí. Řekne třeba: „Pojďme se na to spolu podívat.“ Nebo: „Začněme úplně od začátku a uvidíme, kam se dostaneme.“\r\nRok předtím, než jsem ji potkala, jsem poslouchala mnoho jejích nahraných rozhovorů. Čas od času jsem náhle v pozadí zaslechla zvuk „Mu…u…u…u!“. Studovala jsem zen několik let a tak vím, že „Mu“ je jeden z prvních kóanů (poučný příběh nebo hříčka, která vzdoruje racionálnímu myšlení), která je přidělena tradičním zenovým studentům spolu s instrukcí, aby na kóanu neustále pracovali. Zjevně to byl zvyk, který si někteří studenti přinesli s sebou z Rochesterského zenového centra. Byl to pozůstatek, který rychle zanikl, když, spolu s Toni, zanechali většiny tradičních zenových praktik (úklon, recitací, pálení kadidla, hierarchická struktura). Toni cítila, že tyto praktiky překážejí v tom, co ji zajímalo nejvíce: uvědomování si přítomného okamžiku – základní proces sledování, naslouchání a zkoumání všeho.\r\nNa podzim roku 1983 jsem dělala s Toni interview (pro svou knihu Setkání s pozoruhodnými ženami) v Zenovém centru Údolí Genesee v Rochesteru ve státě New York, které Toni a mnoho jejích studentů založili v roce 1982. V době mé návštěvy byla atmosféra relativně klidná, ale  dva roky předtím bylo toto centrum středobodem událostí, které zcela rozdělily rochesterskou zen-buddhistickou komunitu. Tato bouře přinesla otřesy, s nimiž se dosud vyrovnávají nejen v Rochesteru, ale i v buddhistických komunitách po celých Spojených státech. \r\nCo se stalo?  Stručně řečeno: Toni tehdy byla zvolena jako následnice róšiho Philipa Kapleaua – hlavního učitele rochesterského zenového centra. Toni, po trpělivém a bolestivém sebezpytování, přerušila své vazby na tradiční buddhismus a začala čerstvým a nezávislým způsobem učit „zenovou práci“. Od té doby proběhla v buddhistických komunitách ve Spojených státech řada bouřlivých změn. Ale tato byla patrně klíčová. Aniž bychom zjednodušovali, můžeme vnímat spojitost mezi tím, co se stalo v Rochesteru, a tím, že je nyní i v jiných centrech po celých Spojených státech otevřeně kladena radikální otázka: „Jak má dnes zen v Americe vypadat?“ \r\nPředtím než jsem jela Toni navštívit, jsem zaslechla o událostech v Rochesteru jen útržky. Když jsem slyšela Toniin zvučný hlas z nahrávek, vytvořila jsem si představu brilantní mysli a velitelské osobnosti. Jela jsem na setkání s ní s očekáváním a nemalou úctou, téměř až bázní. Když jsem tam přijela, byla už tma, živé ploty a země byly mokré od deště. V oknech velkého kamenného domu nesvítila žádná světla, a když jsem dovlekla svou cestovní tašku po schodech ke dveřím, nikdo neodpověděl na mé klepání. Pak jsem si všimla značky, která mne nasměrovala kolem budovy k postrannímu vchodu. V polovině cesty jsem potkala dva lidi. Vysoký mladý muž se představil sám. „A tohle je Toni,“ řekl. Mimovolně jsem řekla: „Ahoj, Toni.“ A pak jsem se zarazila. „Myslíte tu Toni!“\r\nVšichni jsme se zasmáli. Vyrazilo mi to dech, protože ta Toni s mocným hlasem byla jen člověk: v pletené čepici a obnošené bundě, s obličejem zrůžovělým venkovním vzduchem, s přívětivým úsměvem, modrýma a velmi jasnýma očima, krátkými stříbrnými vlasy vykukujícími zpod čepice.\r\nJen člověk. Rozpoznala jsem hlas, ale laskavost v něm se mne teď přímo dotýkala. Byla jsem unavená a bolela mne hlava. Ve velké a teplé kuchyni jsme si sedli k dlouhému dřevěnému stolu uprostřed místnosti a za chvíli už někdo vařil čaj. \r\nJak se mé tělo uvolňovalo, začala jsem vnímat přítomnost Toni sedící naproti mně. Seděla velmi klidně a prostě. Nepotřebovala mluvit. Jen ticho a nevtíravá přítomnost. V průběhu příštích několika dní a při všech dalších setkáních jsem zjistila, že Toni přináší tyto kvality na každé místo a do každé situace.\r\nPříští den jsem poseděla s Toni v její světlé a útulné místnosti v patře. Dozvěděla jsem se, že se narodila v Berlíně v roce 1927 a nad jejím dětstvím se vznášel stín Hitlera a nacismu. Když se Hitler dostal k moci, bylo jí teprve šest. Její matka byla Židovka, a rodina se proto bála možných problémů. Aby byly děti chráněny, byla Toni, její starší sestra a nevlastní bratr pokřtěni. Toni si pamatovala luteránského kněze, který k nim přišel a pokropil je vodou. Také si pamatovala skutečnou náboženskou horlivost, kterou později pocítila, touhu po něčem, co by ji přesahovalo. Sužovaly ji otázky, které se týkaly války a pronásledování Židů. Její rodiče byli velmi opatrní, báli se mluvit otevřeně před dětmi, aby něco z toho neopakovaly venku. Přátelé a spolužáci nosili mládežnické uniformy. Toni jim záviděla, cítila by se jistější, kdyby také nosila vázanku a kožený bičík, i když nebylo jasné, co to vlastně znamená. Pak přišlo bombardování, noční můra, hrůza a zkáza. Toni začala pochybovat: Jak může být něco takového slučitelné s představou milujícího Boha, který pečuje o své děti a chrání je? Nedávalo jí to smysl. \r\nTaké ji trápil neustálý pocit viny. Když Ježíš umřel na kříži, aby tak sňal všechny hříchy světa, proč se ona stále cítí provinile? Jednou sebrala odvahu a položila tyto otázky knězi. Ten ji však stroze odbyl. Vůbec se s ní o tom nechtěl bavit.\r\nDalší věc, kterou si pamatuje, je první bombový útok. Ležela se svou sestrou v posteli, protože měly průjem. Ale když přišel nálet, vyskočily z postele, průjem je přešel a slabost také. „Byla v tom spousta energie, bylo to jediné správné jednání. Prostě jsme věděli, co je právě třeba udělat.“ Pomáhala hasit oheň. Ale později, když bylo po všem, zaplavily ji myšlenky. „Ach bože, co se to stalo. A co se mohlo stát.“ Padl na ni ohromný smutek, a pak se velmi silně ozvala otázka: „Jaký je smysl tohoto života?“ Otázka ji polapila a nepouštěla, opakovala se každý den, drásala ji a pálila. Jaký je smysl tohoto života, který je tak naprosto nepochopitelný a krutý? Proč lidé dělají takové věci? \r\nPozději se její rodina přestěhovala do Švýcarska a zde Toni potkala mladého amerického studenta Kylea Packera. Vzali se v roce 1950, další rok se přestěhovali do Spojených států a usadili se na severu státu New York. Kyle povzbudil Toni, aby začala studovat na University of Buffalo. V roce 1958 adoptovali týden starého chlapečka a dali mu jméno Ralph. Toni sice po studiu pracovala v oblasti psychologie, ale výzkumný program jí připadal příliš behavioristický, většina výzkumu byla zaměřená na testování, teorie paměti a experimenty s krysami. Toni měla odlišné zájmy a zanedlouho odešla. Sama studovala Sigmunda Freuda, Carla Gustava Junga, Josepha Campbella [Pozn. překl.: americký religionista a mytolog], zvláště jeho čtyřdílné Masky bohů. \r\n„Myslím, že díky těmto knihám jsem se smířila s problémem ženství – částečně proto, že jsem zjistila, že je to závislé na kultuře a že byly doby, kdy vládla ženská božstva. Bylo to ještě předtím, než přišli válečníci, vozatajové a jezdci na koních, kteří dobyli vítězství díky tomu, že byli silnější než ostatní, a zavedli mužské a často velmi utlačovatelské náboženské systémy. Na obou stranách panovala rivalita a strach z těch druhých. Mužský strach z ženství a ženský strach z mužského útlaku. Ale kdykoliv se to může změnit.“ \r\nV této době se poprvé setkala s buddhismem. A stejně jako tomu bylo v mém případě a mnoha dalších z naší generace, bylo to díky dílu Alana Wattse. Přečetla všechny jeho knihy, pak také knihy D. T. Suzukiho a mnoha dalších. V době, kdy už byla buddhismem nasycená, si přinesla domů Tři pilíře zenu od Philipa Kapleaua. Vzpomíná, jak bez většího zájmu listovala knihou, jako někdo, komu dají další dezert po příliš vydatném jídle. Líně se podívala na zmínky o Wattsovi, všechny jí přišly dosti kritické. A pak si všimla prvních meditačních instrukcí ve svém životě. Posadila se vzpříma. Tady bylo něco, co může skutečně dělat.\r\nNetrvalo dlouho a pravidelně doma praktikovala zazen (zenová meditace v sedě a v tichu). Po několik měsících se Kapleauova kniha objevila jako paperback a na zadní straně obálky se Toni dočetla, že založil centrum v Rochesteru ve státě New York. Bylo to v době, kdy s rodinou žila v North Tonawandě, malém městě mezi Buffalem a Niagarskými vodopády. Do Rochesteru to bylo jen hodinu a půl jízdy. Ona a Kyle jeli spolu, absolvovali několik úvodních lekcí a stali se členy centra. \r\nToni si živě vybavuje své první dojmy. Jako dítě byla zvyklá při rodinných cestách navštěvovat německé katedrály. Zdály se jí velkolepé a tajemné, voněly kadidlem a některé části byly oddělené šňůrou a nikdo tam nesměl. Co bylo za tou hedvábnou rudou šňůrou? V Rochesteru byli všichni po úvodní lekci v jídelně pozváni do meditační místnosti. Vonělo zde kadidlo a byla zde socha Buddhy. Ale nebyla tu žádná šňůra. Všechno bylo přístupné. Mohli jste mít oltář ve svém vlastním domě se soškou Buddhy podle svého vkusu. A nebyl to bůh, ale někdo jako vy, a byla zde praxe a pravidla otevřená ke komukoliv bez rozdílu. Žádná omezení.\r\nVelmi brzy začala Toni navštěvovat seššiny (meditační ústraní) a pracovat na kóanech pod vedením róšiho Kapleaua. Jejich vztah se rozvinul ve vzájemný respekt a přátelství. Při jednom z prvních dokusanů (soukromý rozhovor mezi učitelem a žákem) jí řekl, že pokud bude ona někdy učit, musí učit jinak než on. Překvapilo ji to. V té době jí představa, že by měla učit, nepřišla na mysl, ale zapamatovala si, co řekl. O mnoho let později získala jeho slova větší význam, než jim možná sám přikládal, ale nikdy je neodvolal, i když mu důsledky působily bolest. Celá ta situace byla zvláštně ironická, protože nedlouho před tímto rozhovorem s Toni se róši Kapleua rozešel se svým váženým japonským mistrem róšim Yasutanim. Ten jednou provždy odmítl změny, o nichž se Kapleau domníval, že jsou nezbytné pro přesazení zenu do nové země.\r\nPro Toni byla zenová praxe jako potrava, po které hladověla, aniž by o tom vůbec věděla. Ponořila se do ní celým tělem i myslí. Pracovala tvrdě, naplno a svěže, na praxi našla vždy dost energie. Její inteligence byla postavena před výzvu, jakou dosud nepoznala. Její nejhlubší otázky mohou být zadrženy a ovládnuty, dokud nezůstane jen samotné tázání. Po dlouhé době jí otázky neutiskovaly, ale poskytovaly jí strukturu, v jejímž rámci mohla pracovat. \r\nVětšina buddhistických textů jí však připadala příliš komplikovaná, suchá, nepřístupná. Může sama prožívat to, co je v textech popisováno? To jediné jí dávalo smysl. Nakonec našla v knize Tibetská jóga a tajná učení  W. Y. Evans-Wentze několik pasáží, které ji oslovily. Popisovaly, jak se vztahovat k myšlení v průběhu meditace, jak například odseknout myšlenku, sledovat myšlenku až do konce nebo nechat myšlenky volně se toulat. Meditující pak jakoby seděl na břehu řeky a nechal myšlenky volně plynout s proudem. Ale i zde bylo myšlení využíváno, meditující stále myslel, využíval myšlení pro rozpoznání myšlení. Vidět to znamená udělat první krok.\r\n„Nedokážu říci, jak často jsem to četla,“ řekla mi Toni, „a jaká radost byla něčemu porozumět – nejen na úrovni slov, ale díky slovům porozumět přímo. Vidět přímo, jak mysl pracuje. Když to uvidíme, nejsme chyceni v pasti, nepodvádíme sami sebe a nepodvádíme ostatní. Což se může snadno stát. Bez pozornosti a uvědomování se stane právě to!“\r\nNa začátku roku 1970 byla požádána, aby radila studentům s osobními starostmi nebo psychologickými problémy, které se objevovaly v průběhu praxe. A později byla požádána, aby přednášela o zenu na univerzitách a jiných místech. Pokaždé se cítila tlačena kousek za své hranice. Ale součástí jejího výcviku bylo, že když vás učitel o něco požádá, řeknete ano. Takže když ji róši požádal, souhlasila.\r\nV té době začala získávat větší rozhled. Díky svým kontaktům mimo centrum, novým i starším studentům, jejichž potížím naslouchala, už nebyla zaměřena jen na svou práci. Začala vnímat některé tradiční formy novým způsobem. Například poklony. \r\nNaučila se, že poklony mohou být projevem nesobecké pokory. Kleknout si a poklonit se před oltářem nebo před róšim při dokusanu je gesto vyjadřující nepřítomnost ega. Ale nyní, když k ní začali přicházet studenti a klaněli se jí, začala se ptát sama sebe: „Vidí jasně, kdo jsem, nebo mne staví nad sebe jako ideál? Jaké představy vznikají v jejich myslích? A mohu si být jistá, že se nezačínám cítit povýšená?“ I když si ona sama tyto otázky uvědomovala a dávala na ně pozor, u studentů tomu tak být nemuselo. \r\nA co recitace? Recitací bylo velké množství, byly dlouhé a často byly opakovány rychle a několikrát za sebou. Jaký to mělo účel? Pokud šlo o význam, nebylo by lepší vyslovovat jednotlivá slova pomaleji, aby se předešlo nebezpečí, že začnou být recitována jen rutinně a mechanicky?\r\nToni také vážně zkoumala přísné a občas nelítostné používání hole kyosaku -1485333783 (meditační hůl), kterou jsou meditující studenti biti po ramenou, aby byla povzbuzena jejich energie. Byla hluboce znepokojena tím, co se děje v myslích a tělech lidí, kteří dostanou ránu. Stejně tak se ptala, co se děje v těch, kteří drží hůl. Použití hole bylo tradičně chápáno jako akt soucitu. Ale může bití holí skutečně pramenit ze soucitu? A neprobouzí se energie přirozeně při meditaci? Později, v jejím novém centru, bylo používání hole zcela opuštěno.\r\nToniina mysl dovolila, aby tyto otázky vyvstaly. Zkoumala je. Nepotřebovala na ně však nijak reagovat nebo hned nějak jednat. Jen jim věnovala pozornost. Uvažovala o nich. Nepospíchala. Mohla přestat s praktikami, které jí nepřipadaly prospěšné. Poradila se s několika přáteli. A postupně, tu a tam, začala dělat malé formální změny.\r\nBylo to v době, kdy učila společně s róšim. Róši byl často celé měsíce pryč, bral si dovolenou nebo cestoval do jiných center ve Státech nebo v cizině, a požádal Toni, aby ho zastupovala v době jeho nepřítomnosti. Už v roce 1975 si ji zavolal do své pracovny a řekl jí, že uvažuje o odchodu do důchodu, přibližně během pěti let. Plánoval, že se přemístí s menším množstvím žáků do oblasti s teplejším klimatem. A až se to stane, chtěl, aby převzala celé rochesterské centrum. Byla by k tomu ochotná?\r\nToni měla pocit, jako by ji zasáhl blesk. Vzpomínala, jak to jela s těžkým srdcem říci Kylovi. I když se to mělo stát až za několik let, ta představa ji tížila jako kámen. Nevěděla, jak přijmout takovou zodpovědnost. Nemohla by už dělat věci tak, jak je dělala, to si uvědomovala už tehdy. Ale by byla by schopna začít je dělat jinak?\r\nPřesto róšiho nabídku přijala, její výcvik jí nedával jinou možnost. \r\nNěkdy v polovině sedmdesátých let narazila poprvé na učení Krišnamúrtiho v knize Nová náboženství od Jacoba Needlemana. Tu knihu jí půjčil sám róši. Najednou se v Toni začalo něco měnit. Popsala to slovy: „Jako kdyby mi z očí spadl závoj.“ Všechny její otázky zde byly dotaženy do důsledků. Krišnamúrtiho slova byla prostá, jasná a pravdivá, aniž by se zaplétala do rámce nějaké náboženské tradice. Toni si jasně uvědomila, že zenová tradice sice prohlašuje svoji nezávislost na symbolech, dogmatech, tradicích a vyznáních, ale přitom je zde kladen důraz na propracovaný systém ceremonií, etikety, názorů, rituálů a předávání učení. A to vše bylo často povinnou a kupodivu nezpochybňovanou součástí výcviku. \r\nJak pročítala všechny knihy od Krišnamúrtiho, které se jí dostaly do rukou, začal se před ní postupně otevírat zcela nový způsob práce. Spolu s Kylem navštívila mnohé Krišnamúrtiho přednášky v Kalifornii, Anglii a Švýcarsku. A v průběhu několika let postupně vytvářela obrysy praxe kombinující tiché sezení a velmi intenzivní, přímé tázání, nahlížení základních lidských problémů v sobě samém. A to vše v rámci tichých meditačních ústraní, skupinových rozhovorů a soukromých hovorů se studenty. \r\nKrišnamúrti říká: „Vyhýbejte se všem systémům, autoritám, idolům. Teď hned skončete se svou připoutaností. Mysl se musí osvobodit od autorit.“ A jakoby ozvěna Buddhových posledních slov: „Buďte světlem sami pro sebe.“ V rozpravě o lásce také Krišnamúrti řekl: „Všechno se může převrátit vzhůru nohama, může to rozbít rodinu… možná budete muset rozbořit dům, který jste postavili; možná už se nikdy nevrátíte do chrámu.“ Není jisté, jestli Toni četla právě tato Krišnamúrti slova, nicméně vystihují převrat, který brzy následoval.\r\nNa začátku roku 1981 odjel róši Kapleau na roční studijní dovolenou a Toni začala místo něj řídit centrum. V té době se stále ještě snažila zůstat věrná svému přesvědčení a zároveň i svému učiteli a tradici, která mu byla drahá. Sepsala všechny věci, které považovala za nutné změnit, například formulaci některých slibů a rozprav či rychlost recitace a vypustila etiketu zdůrazňující hierarchii a pravidla zasedacího pořádku. Zrušila také povinné sezení pro zaměstnance centra – všechna sezení byla dobrovolná. Když o tom řekla róšimu, znepokojilo ho to. Proč chce dělat změny tak rychle? Souhlasil s pomalejší recitací, ale chtěl, aby ostatní pravidla zůstala zachována. U jednoho z jeho mistrů, Harada róšiho, by nový učitel nemohl ani ve snu pomyslet na to, že by mohl provádět nějaké změny. Bylo by to považováno za naprostou nestoudnost. Co děláš při dokusanu, je tvoje věc, ale obecná pravidla jsou něco jiného. „Něco jsme tu vytvořili.“\r\nToni si uvědomila, jak moc róši vnímá centrum jako svoje a jak silně si nepřeje jeho změnu – alespoň ne tak rychle. A nakonec s pomalým tempem změn souhlasila. \r\nChtěla, aby to fungovalo. Snažila se najít řešení, které by konflikt urovnalo. Někteří její studenti si přáli, aby odešla ještě dříve, než to sama udělala. Popisovali ostrý rozkol v centru a bouřlivá shromáždění, na nichž byla Toni kritizována. A Toni celou tu dobu věděla, že vidí pouze odlesky mnohem hlubších změn ve svém nitru.\r\n„Začala jsem celou tu věc přezkoumávat“, řekla mi. „Patřit k nějaké skupině a identifikovat se s ní. Stále jsem hledala různé rozumové důvody, proč je to v pořádku. Bála jsem se do toho pustit. Byla jsem součástí toho všeho.“  \r\nPotíže se nutně musely dostavit. Například nastal incident s rakusu. Rakusu je složitě sešité roucho, které se nosí přes róbu nebo běžné oblečení. V rochesterském centru mohli rakusu nosit studenti, kteří zvládli úvodní kóany. Nošení rakusu bylo nevyhnutelně spojeno s prestiží a úspěchem. Toni své rakusu svlékla a nikdy ho již znovu neoblékla.\r\nMusela vědět, že to neprojde bez povšimnutí. Avšak tato změna i všechny ostatní, které doposud provedla, byly stále ještě jen vzdálenou předzvěstí toho, k čemu dospěla. Tvrdost, s jakou s ní někteří lidé nesouhlasili, ji šokovala a skličovala. Kdyby existovala jiná cesta, vydala by se po ní. Rozpory a hádky ji bolely a vyčerpávaly a vyvolávaly přízraky z jejího dětství. Ale nemohla se vrátit ani ustoupit stranou. Když chcete prohlédnout zaslepenost, nemůžete ji učit. Rakusu, poklony, zvláštní sedadla v meditační místnosti zendo – to vše znamenalo oddělenost. Ať to zkoumala z jakékoliv strany, musela pokračovat. \r\nKdyž se róši Kapleau v červnu 1981 vrátil ze Santa Fe do Rochesteru, došlo k důležitému shromáždění. Lidé již předtím róšimu psali a mluvili s ním, stěžovali si na změny, které se dějí. V místnosti plné rozhořčených lidí mohli Toni doprovázet jen dva členové personálu. Obvinění se vršila na všechny tři. Shromáždění trvalo do půl třetí ráno. I přes naléhavou přímluvu jednoho z dlouhodobých členů bylo Toni ke konci jasné, že časem – a možná ihned – bude muset odejít. A to i přes bolest, kterou cítila v srdci, i přes rozkol, který to způsobí. Byly zde například páry – jeden byl její student a druhý róšiho. Jak vyřeší to, že patří k různým školám? To byly otázky, kterým bylo nutno čelit. Bude to bolet. Zabere to čas. Ale nejprve muselo dojít k rozdělení. \r\nToni si také uvědomovala, že celá ta situace podrývá její zdraví. „Někteří lidí mají takové situace rádi, daří se jim v nich. Ale ve mně, která jsem vyrostla v hitlerovském Německu, se to dotklo mnoha starých strachů. Strachu být obviňována a veřejně odsuzována.“\r\nA to se zatím ani nezmínila o mnohem hlubším problému – je ještě stále buddhistkou? Věděla, že dříve nebo později s tím bude muset ven, ale zatím tomu nedokázala plně čelit. Ještě to všechno nemohla opustit. Takže když jí róši druhý den po shromáždění řekl: „Pokud zůstaneš, můžeš dělat, co uznáš za vhodné. Máš plnou svobodu pracovat po svém“, souhlasila, že zůstane. Ale jak mi řekla: „Brzy jsem zjistila, že plnou svobodu mi poskytnout nemůže, protože jsem přestala přijímat buddhismus.“ \r\n„A kdy to začalo být zřejmé?“ zeptala jsem se. \r\n„No, já sama jsem dělala všechny ty poklony, zapalovala jsem kadidlo, klekala jsem na zem a tak dál. Zjistila jsem, že ovlivňuji lidi už jen tím, v jaké jsem roli, tím, jak byla celá ta situace nastavená. Uviděla jsem to a už jsem nechtěla být součástí toho všeho. \r\nPokud vás někdo bude podporovat v tom, abyste nic nezpochybňovali, tak zpochybňovat nic nebudete, pokud nejste opravdu pevně rozhodnuti to pochopit. A zjistila jsem, že zen dává velmi silnou podporu tomu nic nezpochybňovat. I když tvrdí, že je možné zpochybnit všechno. Všechno zpochybníte a „spálíte Buddhu“, ale pak ho zase vrátíte zpátky. \r\nVelmi pozorně jsem zkoumala, zda mám v sobě při poklonách nějaký rozpor. Vždycky mi říkali: ,Když se ukláníš, neukláníš se před Buddhou, ale před sebou. A když si klekneš na zem a pokloníš se, všechno zmizí, ty zmizíš, Buddha zmizí, nic nezůstane.‛ Opatrně jsem to sledovala a nebylo to zcela jasné. Viděla jsem, že se často objevuje představa toho, kdo se klaní, nebo představa osoby, ,která nic nemá‛. Často jako by tam byl stín někoho, kdo to dělá. Nebo možná ideální představa někoho, kdo to dokáže udělat zcela prázdně!“\r\n„Můžu se tě zeptat? Je v pořádku se uklonit, když jsi prázdná?“\r\n„Proč to děláš? Proč to dělám já? Můžu se zeptat já tebe: Kdyby ses nikdy nesetkala s touto zvláštní tradicí poklon a prožila bys okamžik hlubokého porozumění a upřímné lásky – uklonila by ses?“\r\n„Dobře, naučila jsem se toto gesto jako výraz vděčnosti, respektu a lásky. A občas mám chuť ho udělat spontánně.“\r\n„A učila bys to ostatní? Lidé na Západě, kteří se to nenaučili, to nedělají tak spontánně.“\r\n„Můžeš předávat jen prázdné gesto?“\r\n„Lásku nemůžeš učit. Buď je v tobě, nebo ne, a není důležité, jak se projevuje nebo jestli se vůbec projevuje pomocí gest.“\r\nNakonec se dostavily nevyhnutelné následky. A i když to někteří zúčastnění prožívali jako dlouhý proces, seběhlo se to vcelku rychle. Toni vedla centrum od prvního ledna 1981, když róši Kapleau odjel do Santa Fe. V červnu se vrátil do Rochesteru, aby se zúčastnil již zmíněného bouřlivého setkání. V listopadu ho Toni navštívila v Mexiku, kde trávil dovolenou, a sdělila mu, že už nemůže pokračovat, protože se už nepovažuje za buddhistku. „Bylo to pro mne velmi těžké, kdyby po mně chtěl, abych zůstala ještě rok, zůstala bych, i když by vše zůstalo při starém. Ale poté co promluvil se členy správní rady centra, ji požádal, ať vydrží pouze do ledna. Vše se tedy událo v průběhu jednoho roku.\r\nAvšak bolest, kterou tyto změny způsobily, trvala mnohem déle. Zaznívala kritická slova, v srdcích se objevila hořkost a pocit ztráty. Zatímco mnoho studentů se připojilo k jednomu či druhému centru, někteří si vybrat nedokázali a zůstal v nich pocit nedůvěry a rozčarování. Jiní se zase opravdu hluboce snažili rozkol uzdravit. Už jen samotný fakt, že v jednom městě existují dvě zenová centra, neladil s představami o harmonii a jednotě a protiřečil jim. Někteří zkoumali, jak k rozkolu přispělo jejich vlastní chování a myšlení. Jeden student napsal Toni dopis, který citovala při jednom svém rozhovoru, ve kterém litoval, „jak jsme i my udržovali při životě rozkol mezi oběma sanghami.“1\r\nToni odpověděla způsobem, který je pro ni charakteristický: „Nejsou dvě sanghy, jsou jen lidé, rozštěpení a oddělení ve svém nitru.“ Neusilovala o to, dosáhnout za každou cenu míru a harmonie, ale pochopit: Co je to mír a harmonie? Ať už mluvíme o dvou národech, dvou centrech, dvou jednotlivcích nebo vnitřním stavu jednoho člověka, máme co do činění s myšlenkami, ideami, představami. „Dokážete to vidět?“ Zjistila, že tento pohled mnohé znepokojuje a že s ním nesouhlasí celou svou bytostí. Ale jako dítě zažila Toni v Německu, jak snadno se z období míru může stát jen přestávka mezi dvěma válkami. \r\nVšichni bychom rádi pomohli řešit problémy, se kterými se potýká svět, ale nedotýkáme se těch problémů přímo. Naše nevědomost situaci ještě zhoršuje. Možná dosáhneme krátkodobého úspěchu, ale neznáme skutečnou příčinu problémů. A ta se skrývá uvnitř nás. \r\nJak můžeme přispět k míru a harmonii, když nemáme mír a harmonii uvnitř sebe? A skutečný mír a harmonii musíme odlišit od představ, které máme o sobě a které stále opakujeme: jsem někdo, kdo usiluje o mír a harmonii. Takové představy nám zabraňují vidět nesoulad, který v sobě máme, rozpory, roztříštěnost. \r\nToni se tedy nesnažila v zájmu míru a lásky chvatně odsouvat zjitřené pocity, které se objevily. Rozpory byly reálné. Vztek, hořkost a sobectví byly reálné. Proč je překrývat dřív, než se na ně podíváme, prožijeme je a porozumíme, jak vznikají?\r\nCo je zdrojem nenávisti, násilí, války, nesvárů, rozporů? Kde začít, pokud chceme hluboce porozumět těmto problémům? Toni začíná sama u sebe. Protože dokud bráníme jen své vlastní zájmy, tak se střetneme se zájmy druhých. Dokud si navzájem hluboce neporozumíme a nedosáhneme jednoty, nebude mír.\r\nToni znovu a znovu zdůrazňuje důležitost naslouchání, které není zkresleno snahou se bránit. A její schopnost zůstat otevřená a přátelská vůči jakékoliv kritice je odzbrojující. Řadu svých rozhovorů založila na kritických a vyzývavých otázkách svých studentů. (Jeden se jí například zeptal: „Není to, co děláš, jen psychologie? A co osvícení a dosažení buddhovství?“ Jiný napsal: „Bojím se jen o ty z tvých studentů, kteří jsou tak zaslepeni tvou výmluvností a krásou osobnosti, že nenajdou vlastní pravou cestu.“) Toni věnovala celou sérii rozhovorů všem možným otázkám, které se dotýkaly změn v novém centru. A tyto rozhovory stále pokračují.\r\n„Potřebujeme si navzájem naslouchat a naslouchat i sami sobě, aniž bychom si vyhrožovali.“ A to je možné, pouze pokud skutečně žádná hrozba nevzniká – a to je opravdu těžké. Vyžaduje to „pečlivou pozornost a vědomý záměr, abychom nebyli slepě vtaženi do reakcí, které pramení ze strachu a nenávisti“. Je tak snadné přestat věnovat pozornost tomu, co se v nás odehrává, když se bráníme, chceme něco získat, někomu závidíme nebo někoho (či sebe) shazujeme. Kde se tyto reakce berou? Co je příčinou nedostatku vzájemného porozumění, nesouladu a války? Musíme si v klidu sednout a tyto otázky zkoumat, tázat se. Znovu a znovu. Jaká je příčina?\r\n„Co vlastně je buddhismus? Kdo ví?“ ptá se Toni. Kdo to může opravdu vědět? Opět připomíná Buddhova slova: „Buďte svým vlastním světlem. Důvěřujte tomu, co se skutečně děje, a nehledejte útočiště nikde jinde.“ \r\nPrávě to Toni učí. Není důležité, zda se nazývá, nebo nenazývá buddhistkou. Sama je světlem, které zkoumá vše, co mu přijde do cesty. „Lidé dokážou chápat, aniž by museli používat pojmy. Ale musíte se usadit, nechat usadit i otázku a jen sledovat a naslouchat, tomu co se ve vás děje, aniž byste to pojmenovávali.“\r\nToni učí, abychom věci kriticky zkoumali. Zkoumá nejen naši víru a návyky, ale také vztah mezi učitelem a žákem. Není tu od toho, aby Vám něco dávala nebo hlásala Pravdu. Něco se děje, ale nesouvisí to s tím, že jeden dává a druhý přijímá. Dvě mysli se setkávají, a pokud jsou otevřené, něco se může pohnout, posunout, vyjasnit. Toni bude stále dokola opakovat: „Vidíte to?“ Nebo: „Může nastat pouhé naslouchání, bez chtění, bez toho, abychom dávali přednost jednomu před druhým?“\r\nJejí slova se nesnaží přemlouvat, přesvědčovat, a dokonce ani inspirovat. Slova nejsou Pravda. Pravda je přímý vhled a nedá se učit. „Když vidíme věci jasně, mizí učitel i žák. Nejsou již od sebe odděleni.“ Jsou zde dva lidé, jejichž mysli jsou mnohem více podobné než rozdílné. Spolu kladou otázky a spolu zkoumají celou tu věc znovu a znovu. Občas se věci vyjasní, občas nikoliv. \r\nV květnu 1983, na první výroční schůzi nového centra, mluvila Toni o tom, kdo jsme a kdo nejsme. Řekla, že centrum je důležité jen do té míry, do jaké pomáhá každému člověku, aby se zbavil zaslepenosti. Zdůraznila existenci nebezpečí, že se organizace stane důležitější než lidé, kterým by měla sloužit. Lidé mohou začít být připoutaní k organizaci a pyšní. Organizace může podpořit aroganci a rozkol. „Jaké je toto centrum?“ zeptala se. „Vytváří dojem vlastní důležitosti, statusu, prestiže? Tyto otázky je nutné pokládat stále znovu, aby zaslepenost nemohla narůstat.“\r\nMluvila o tom, jak nás naše ideály mohou zaslepit, takže nevidíme, co se skutečně děje v našich srdcích, myslích a tělech. Potlačujeme vlastní nedostatky, a přitom je jasně vidíme u druhých. „Jak citlivé jsou vztahy mezi lidmi,“ řekla. „Vyžadují tolik lásky – a té je často příliš málo.“ Vzpomíná si, jak se poprvé svěřila matce, že se jí většinu života bála. Její matka nevěřila svým uším. \r\n„Bylo to úplné odhalení. Myslela jsem si, že to ví, ale nevěděla. A nedělala to záměrně. Měla o sobě ideální představu, že je hodná a milující. Ideály jsou zbytečné, nebezpečné, zaslepující, překážejí. Ale my si je přesto neustále vytváříme a hledáme v nich útočiště.“\r\nJakoukoliv organizaci, ať už je jakkoliv pečlivě promyšlená, je možné zneužít. Samotná pravidla organizace tomu nezabrání, protože pravidla sama nemají vědomí. Je to jen množina slov a pojmů. „Je to naše práce. Pokud nevěnujeme druhým lidem i sobě laskavost a pozornost, jak by to mohla zajistit samotná pravidla.“ V každém z nás se může objevit pokušení ovládat druhé. Nebo se můžeme naopak ukrýt do bezpečí slepé poslušnosti. Tyto tendence bychom si měli uvědomovat. \r\n„Toto centrum nebylo založeno, aby udržovalo nějakou víru ani víru v ne-víru. Neudržujeme ideu něčeho ani ničeho. Když zde opravdu nic není, žádnou víru nepotřebujeme. Prázdnotu není možno vyjádřit symboly. Je to nepřítomnost sebestřednosti a strachu o sebe. Kdo jsem, když nelpím na žádném názoru?\r\nTen večer řekla také spoustu zajímavých věcí o našem sklonu uzavírat se. Je toho tolik, co o sobě nevíme. A je to tak hluboké, tak temné. Strach z nebytí, strach ze zla, ničení a násilí. A pak je tu ohromná touha po tom, co je za tím vším, za všedností našich životů, za nekonečnými starostmi, které nám přinášejí vztahy s druhými. Odnepaměti se lidé shromažďovali na uzavřených místech, aby zmenšili svůj strach pomocí modliteb, obětí, ceremonií, magie. „Jeskyně Cro-Magnon v Lascaux i evropské gotické katedrály vedou pozornost směrem vzhůru, ta architektura vás zcela rozechvěje. A zapomenete se zeptat: Odkud to pochází? Kdo to postavil? Kdo nakreslil ty obrazy? Kdo napsal posvátná písma? A kdo je interpretoval?“\r\nKdyž vytváříme nějaké společenství, musíme být velmi opatrní, abychom se do něj neuzavřeli. Musíme pozorně sledovat, co se ve společenství děje. A to se týká i toho nejmenšího společenství – našeho Já. Dokud se nezačneme ptát – co je to Já? –, nebude jasné, do jaké míry jsme v Já uzavření a kvůli tomu odděleni od druhých i od přírody. Vnímáme svět skrze své minulé zkušenosti. Minulé zkušenosti ovlivňují veškeré naše postoje a jednání. „Vidím všechno skrze tmavé brýle. Je možné je sundat?“\r\nKdyž kolem sebe nevytváříme zdi, přestáváme se uzavírat. Otevírá se prostor. Není uvnitř ani venku. Když lpíme na nějaké organizaci, když jsme k ní připoutaní, závisíme na ní, není to podobné, jako když se uzavíráme ve svém Já? Chceme se uzavřít v tomto meditačním centru, abychom v něm našli větší bezpečí? „Abychom to zjistili, musíme poodstoupit a pečlivě to prozkoumat. A ne utéci od toho pryč. Je to možné?“\r\nTímto způsobem Toni neustále zaměstnává své posluchače. Všechny její přednášky se podobají rozhovorům. Její otázky zní v mysli a vyvolávají odpovědi a další otázky. O chvíli později citovala Toni knihu Mumonkan (Brána bez brány): „Musíte vystoupat bosí na horu mečů. Můžeme pečlivě našlapovat, být si vědomi nebezpečí a přitom nepanikařit? Můžeme stejnou opatrnost přenést i do našich vztahů, pečlivě naslouchat, opravdu pečlivě, sobě samým i osobě, která je hned vedle nás?“\r\nDo deníku, který jsem si vedla na svém výletu do Rochesteru, jsem na první řádce napsala: „Je jako čistá, jiskřivá voda. Její oči vidí pravdu,  Je právě tady. Je prostě a zcela laskavá. Žádné chtění, žádné očekávání.“\r\nO kousek dál jsem si zapsala: „Bez problému bych si dovedla představit, že je a vždy byla prostoupena tou prostou otázkou: ,Co je to?‛ Vždy. Tu otázku nemůže nic zmást ani rozptýlit. Nic ji nevyvede z rovnováhy. Není to dokonce ani tak, že by ta otázka byla někde v pozadí všech věcí. Tou otázkou je prostoupeno, propojeno a vysvětleno všechno.\r\nA předpokládám, že tato otázka ovlivňuje osobnost, naše Já. Samozřejmě, že ta otázka nepochází z osobnosti, protože i ta (a hlavně ta) je zkoumána.“\r\nKdyž teď po sobě čtu tyto řádky, vidím kolik představ v nich je. A vidím, jak mne tyto představy oddělují od Toni, oddělují mne od mého prožívání. Ale přesto něco sdělují, i když to není pravda, a proto je zde nechávám – zvlášť tu čistou, jiskřivou vodu.\r\nV letech, která následovala po mé návštěvě v Zenovém centru Genesee Valley v roce 1983, se udála řada důležitých událostí. Nejprve byl na začátku roku 1984 zakoupen téměř třistaakrový pozemek neobdělané půdy pro nové meditační středisko. Pozemek leží nedaleko Springwateru ve státě New York, hodinu jízdy autem na jih od Rochesteru. Bylo nutno vybudovat přístupové cesty a začít stavět budovy zcela od základů. Na jaře roku 1985 zbývalo udělat ještě spoustu práce, ale Toni zde již vedla první ústraní. Brzy se většina aktivit přesunula do Springwateru, ale v Rochesteru bylo i nadále udržováno malé centrum. \r\nV roce 1986 bylo rozhodnuto, že se radikálně změní název centra. Toni už nějakou dobu přemýšlela o tom, že slovo zen vyvolává představy, které neladí s tím, co dělají ona a její spolupracovníci. V dopise, který napsala členům centra, stojí: „I když je možné slovo zen užívat ve všeobecném smyslu, pro většinu lidí představuje zvláštní náboženskou tradici. Lidé si ho spojují nejen s buddhismem, ale také s japonskou tradicí. Zen je spojován se specifickými cíli a metodami tréninku a nese s sebou představu ,zenové‛ osobnosti. Spojení se specifickou tradicí vede k oddělenosti, rozkolu a izolaci. Bylo by dobré používat jméno, které je jednoduché a přímé.“\r\nBylo zváženo mnoho nových jmen. Nakonec bylo zvoleno nejjednodušší a nejpřímější ze všech: Centrum Springwater. \r\nV roce 1985 začala Toni pravidelně vést týdenní ústraní v Kalifornii. Prvního ústraní se zúčastnili lidé pocházející z různých spirituálních tradic, většina z nich však měla dlouholeté zkušenosti se zenem. V meditační místnosti byly vázy s květinami, svíčky a vonělo tu kadidlo. Na stěnách visely obrazy Krista, Rámakrišny a Buddhy. Možná si pomyslíte, že to nebylo zrovna vhodné prostředí pro to, co Toni učí. Ale po nějaké době všechny rozdíly vybledly, hrany se ohladily a názory byly opuštěny. Seděli jsme prostě spolu, se začátečnickou myslí, a poslouchali ptáky. Ptáci! Zpívali zpovzdálí celý den, jednu píseň za druhou. Začali zpívat během našeho prvního ranního sezení, a když jsme pak vyšli ven, slyšeli jsme, jak vítají východ slunce. \r\nCelé ústraní se neslo ve znamení otevřenosti. Pro některé účastníky byl revoluční samotný fakt, že sezení bylo dobrovolné. Zkoumali jsme všechno, včetně postoje k naší meditační praxi (například názor, že bychom měli stoicky snášet bolest a únavu). Naplňovalo nás to střídavě nadšením, bázní, odporem i pocity osvobození. Jelikož jsme každou reakci přijímali s otevřeností a zájmem, prožívali jsme všechny interakce velmi svěže a jemně. Na téměř molekulární úrovni jsme se učili o nenásilí. Nic nebylo povinné. Mohli jste se klanět nebo nemuseli, mohli jste sedět čelem k ostatním, nebo ke zdi. Nálada byla plná respektu k potřebám a rytmu každého z nás. Dostalo se nám povzbuzení, abychom slepě nenásledovali autority, ale spoléhali se sami na sebe a zkoumali motivaci naší praxe. Ráno a odpoledne jsme chodili na dlouhé procházky do okolních lesů a toulali se po jeleních pěšinách. Čas prožívaný beze spěchu, v blízkosti stromů, trávy, zvířat a větru otevíral naše prožívání ještě hlouběji.\r\nToni mluvila o pozornosti, o Já, o smrti. Poslední den četla úryvky z děl Huang Po a Krišnamúrtiho. Občas si stoupla a napodobila zvuk ptáků, který doléhal zvenčí. Její řeč byla spontánní a zároveň srozumitlená. Vše, co říkala, na sebe přirozeně navazovalo. Čistá voda tiše plynoucí po kamenech.\r\nToni se vracela do Kalifornie i nadále. Čím více času s ní trávím, tím více důvěřuji způsobu, jak přímo v jámě lvové zachází s paradoxy učitele a ne-učitele nebo Já a „ne-Já“. Viděla jsem, že dokáže doslova vystoupit z role idealizované bytosti nebo uctívané autority. Pro takové projekce prostě není dostupná. Lidé, kteří ji potkají poprvé, mohou být vyvedeni z míry. Brzy se ukáže, že obraz, který si vytvářejí v mysli, je právě jen v jejich mysli. Stává se to ale i těm, kteří Toni znají dlouho. Děje se nám stále to samé – pořád chceme, aby byl někdo nad námi, někdo dokonalejší, moudřejší, svobodnější. Stále se snažíme hrát tuto hru, ale Toni ji s námi nehraje. \r\nJejí rozhovory jsou stále jednodušší. Téměř vždy se vztahují k otázkám, které jí kladou druzí. Proto jsou rozhovory velmi bezprostřední, zvlášť pokud jste s ní osobně na meditačním ústraní. Můžete na vlastní oči vidět, jak se ničemu nebrání, jak zranitelná je, když mluví. Když se s ní setkáte osobně, ohromí vás, jak je přístupná a ochotná být s vaším nejhlubším Já. Vaším Já…? Tiše se na sebe díváte. \r\n<br><a href=\"/toni_packer\"> ... Zpět na stránku o Toni Packer</a>\r\n<br>\";s:7:\"summary\";s:0:\"\";s:6:\"format\";s:9:\"full_html\";s:10:\"safe_value\";s:42879:\"<p><br /><a href=\"/toni_packer\"> ... Zpět na stránku o Toni Packer</a><br />\n<br /><br />\nO Toni Packerové není snadné mluvit. Nedá se jednoduše říci, že nějaká je a nějaká není. (Představuji si, jak sedí za mým levým ramenem, usmívá se, s obočím zkoumavě pozdviženým a vše, co napíši, jí připadá humorné.) Když jsem ji v roce 1983 poprvé potkala, byla zenovou učitelkou, i když už se nepovažovala za buddhistku. Nyní už není ani zenová učitelka. (Anebo je? Někteří si o ní myslí, že učí podstatu zenu.) Ve skutečnosti říká, že už není ani učitelka. (A co to tedy dělá? Proč kolem ní sedí všichni ti lidé a naslouchají tomu, co říká?) Někdy hovoří o sobě a o lidech ve svém okolí jako o přátelích, kteří spolu zkoumají přirozenost věcí. Řekne třeba: „Pojďme se na to spolu podívat.“ Nebo: „Začněme úplně od začátku a uvidíme, kam se dostaneme.“<br />\nRok předtím, než jsem ji potkala, jsem poslouchala mnoho jejích nahraných rozhovorů. Čas od času jsem náhle v pozadí zaslechla zvuk „Mu…u…u…u!“. Studovala jsem zen několik let a tak vím, že „Mu“ je jeden z prvních kóanů (poučný příběh nebo hříčka, která vzdoruje racionálnímu myšlení), která je přidělena tradičním zenovým studentům spolu s instrukcí, aby na kóanu neustále pracovali. Zjevně to byl zvyk, který si někteří studenti přinesli s sebou z Rochesterského zenového centra. Byl to pozůstatek, který rychle zanikl, když, spolu s Toni, zanechali většiny tradičních zenových praktik (úklon, recitací, pálení kadidla, hierarchická struktura). Toni cítila, že tyto praktiky překážejí v tom, co ji zajímalo nejvíce: uvědomování si přítomného okamžiku – základní proces sledování, naslouchání a zkoumání všeho.<br />\nNa podzim roku 1983 jsem dělala s Toni interview (pro svou knihu Setkání s pozoruhodnými ženami) v Zenovém centru Údolí Genesee v Rochesteru ve státě New York, které Toni a mnoho jejích studentů založili v roce 1982. V době mé návštěvy byla atmosféra relativně klidná, ale  dva roky předtím bylo toto centrum středobodem událostí, které zcela rozdělily rochesterskou zen-buddhistickou komunitu. Tato bouře přinesla otřesy, s nimiž se dosud vyrovnávají nejen v Rochesteru, ale i v buddhistických komunitách po celých Spojených státech.<br />\nCo se stalo?  Stručně řečeno: Toni tehdy byla zvolena jako následnice róšiho Philipa Kapleaua – hlavního učitele rochesterského zenového centra. Toni, po trpělivém a bolestivém sebezpytování, přerušila své vazby na tradiční buddhismus a začala čerstvým a nezávislým způsobem učit „zenovou práci“. Od té doby proběhla v buddhistických komunitách ve Spojených státech řada bouřlivých změn. Ale tato byla patrně klíčová. Aniž bychom zjednodušovali, můžeme vnímat spojitost mezi tím, co se stalo v Rochesteru, a tím, že je nyní i v jiných centrech po celých Spojených státech otevřeně kladena radikální otázka: „Jak má dnes zen v Americe vypadat?“<br />\nPředtím než jsem jela Toni navštívit, jsem zaslechla o událostech v Rochesteru jen útržky. Když jsem slyšela Toniin zvučný hlas z nahrávek, vytvořila jsem si představu brilantní mysli a velitelské osobnosti. Jela jsem na setkání s ní s očekáváním a nemalou úctou, téměř až bázní. Když jsem tam přijela, byla už tma, živé ploty a země byly mokré od deště. V oknech velkého kamenného domu nesvítila žádná světla, a když jsem dovlekla svou cestovní tašku po schodech ke dveřím, nikdo neodpověděl na mé klepání. Pak jsem si všimla značky, která mne nasměrovala kolem budovy k postrannímu vchodu. V polovině cesty jsem potkala dva lidi. Vysoký mladý muž se představil sám. „A tohle je Toni,“ řekl. Mimovolně jsem řekla: „Ahoj, Toni.“ A pak jsem se zarazila. „Myslíte tu Toni!“<br />\nVšichni jsme se zasmáli. Vyrazilo mi to dech, protože ta Toni s mocným hlasem byla jen člověk: v pletené čepici a obnošené bundě, s obličejem zrůžovělým venkovním vzduchem, s přívětivým úsměvem, modrýma a velmi jasnýma očima, krátkými stříbrnými vlasy vykukujícími zpod čepice.<br />\nJen člověk. Rozpoznala jsem hlas, ale laskavost v něm se mne teď přímo dotýkala. Byla jsem unavená a bolela mne hlava. Ve velké a teplé kuchyni jsme si sedli k dlouhému dřevěnému stolu uprostřed místnosti a za chvíli už někdo vařil čaj.<br />\nJak se mé tělo uvolňovalo, začala jsem vnímat přítomnost Toni sedící naproti mně. Seděla velmi klidně a prostě. Nepotřebovala mluvit. Jen ticho a nevtíravá přítomnost. V průběhu příštích několika dní a při všech dalších setkáních jsem zjistila, že Toni přináší tyto kvality na každé místo a do každé situace.<br />\nPříští den jsem poseděla s Toni v její světlé a útulné místnosti v patře. Dozvěděla jsem se, že se narodila v Berlíně v roce 1927 a nad jejím dětstvím se vznášel stín Hitlera a nacismu. Když se Hitler dostal k moci, bylo jí teprve šest. Její matka byla Židovka, a rodina se proto bála možných problémů. Aby byly děti chráněny, byla Toni, její starší sestra a nevlastní bratr pokřtěni. Toni si pamatovala luteránského kněze, který k nim přišel a pokropil je vodou. Také si pamatovala skutečnou náboženskou horlivost, kterou později pocítila, touhu po něčem, co by ji přesahovalo. Sužovaly ji otázky, které se týkaly války a pronásledování Židů. Její rodiče byli velmi opatrní, báli se mluvit otevřeně před dětmi, aby něco z toho neopakovaly venku. Přátelé a spolužáci nosili mládežnické uniformy. Toni jim záviděla, cítila by se jistější, kdyby také nosila vázanku a kožený bičík, i když nebylo jasné, co to vlastně znamená. Pak přišlo bombardování, noční můra, hrůza a zkáza. Toni začala pochybovat: Jak může být něco takového slučitelné s představou milujícího Boha, který pečuje o své děti a chrání je? Nedávalo jí to smysl.<br />\nTaké ji trápil neustálý pocit viny. Když Ježíš umřel na kříži, aby tak sňal všechny hříchy světa, proč se ona stále cítí provinile? Jednou sebrala odvahu a položila tyto otázky knězi. Ten ji však stroze odbyl. Vůbec se s ní o tom nechtěl bavit.<br />\nDalší věc, kterou si pamatuje, je první bombový útok. Ležela se svou sestrou v posteli, protože měly průjem. Ale když přišel nálet, vyskočily z postele, průjem je přešel a slabost také. „Byla v tom spousta energie, bylo to jediné správné jednání. Prostě jsme věděli, co je právě třeba udělat.“ Pomáhala hasit oheň. Ale později, když bylo po všem, zaplavily ji myšlenky. „Ach bože, co se to stalo. A co se mohlo stát.“ Padl na ni ohromný smutek, a pak se velmi silně ozvala otázka: „Jaký je smysl tohoto života?“ Otázka ji polapila a nepouštěla, opakovala se každý den, drásala ji a pálila. Jaký je smysl tohoto života, který je tak naprosto nepochopitelný a krutý? Proč lidé dělají takové věci?<br />\nPozději se její rodina přestěhovala do Švýcarska a zde Toni potkala mladého amerického studenta Kylea Packera. Vzali se v roce 1950, další rok se přestěhovali do Spojených států a usadili se na severu státu New York. Kyle povzbudil Toni, aby začala studovat na University of Buffalo. V roce 1958 adoptovali týden starého chlapečka a dali mu jméno Ralph. Toni sice po studiu pracovala v oblasti psychologie, ale výzkumný program jí připadal příliš behavioristický, většina výzkumu byla zaměřená na testování, teorie paměti a experimenty s krysami. Toni měla odlišné zájmy a zanedlouho odešla. Sama studovala Sigmunda Freuda, Carla Gustava Junga, Josepha Campbella [Pozn. překl.: americký religionista a mytolog], zvláště jeho čtyřdílné Masky bohů.<br />\n„Myslím, že díky těmto knihám jsem se smířila s problémem ženství – částečně proto, že jsem zjistila, že je to závislé na kultuře a že byly doby, kdy vládla ženská božstva. Bylo to ještě předtím, než přišli válečníci, vozatajové a jezdci na koních, kteří dobyli vítězství díky tomu, že byli silnější než ostatní, a zavedli mužské a často velmi utlačovatelské náboženské systémy. Na obou stranách panovala rivalita a strach z těch druhých. Mužský strach z ženství a ženský strach z mužského útlaku. Ale kdykoliv se to může změnit.“<br />\nV této době se poprvé setkala s buddhismem. A stejně jako tomu bylo v mém případě a mnoha dalších z naší generace, bylo to díky dílu Alana Wattse. Přečetla všechny jeho knihy, pak také knihy D. T. Suzukiho a mnoha dalších. V době, kdy už byla buddhismem nasycená, si přinesla domů Tři pilíře zenu od Philipa Kapleaua. Vzpomíná, jak bez většího zájmu listovala knihou, jako někdo, komu dají další dezert po příliš vydatném jídle. Líně se podívala na zmínky o Wattsovi, všechny jí přišly dosti kritické. A pak si všimla prvních meditačních instrukcí ve svém životě. Posadila se vzpříma. Tady bylo něco, co může skutečně dělat.<br />\nNetrvalo dlouho a pravidelně doma praktikovala zazen (zenová meditace v sedě a v tichu). Po několik měsících se Kapleauova kniha objevila jako paperback a na zadní straně obálky se Toni dočetla, že založil centrum v Rochesteru ve státě New York. Bylo to v době, kdy s rodinou žila v North Tonawandě, malém městě mezi Buffalem a Niagarskými vodopády. Do Rochesteru to bylo jen hodinu a půl jízdy. Ona a Kyle jeli spolu, absolvovali několik úvodních lekcí a stali se členy centra.<br />\nToni si živě vybavuje své první dojmy. Jako dítě byla zvyklá při rodinných cestách navštěvovat německé katedrály. Zdály se jí velkolepé a tajemné, voněly kadidlem a některé části byly oddělené šňůrou a nikdo tam nesměl. Co bylo za tou hedvábnou rudou šňůrou? V Rochesteru byli všichni po úvodní lekci v jídelně pozváni do meditační místnosti. Vonělo zde kadidlo a byla zde socha Buddhy. Ale nebyla tu žádná šňůra. Všechno bylo přístupné. Mohli jste mít oltář ve svém vlastním domě se soškou Buddhy podle svého vkusu. A nebyl to bůh, ale někdo jako vy, a byla zde praxe a pravidla otevřená ke komukoliv bez rozdílu. Žádná omezení.<br />\nVelmi brzy začala Toni navštěvovat seššiny (meditační ústraní) a pracovat na kóanech pod vedením róšiho Kapleaua. Jejich vztah se rozvinul ve vzájemný respekt a přátelství. Při jednom z prvních dokusanů (soukromý rozhovor mezi učitelem a žákem) jí řekl, že pokud bude ona někdy učit, musí učit jinak než on. Překvapilo ji to. V té době jí představa, že by měla učit, nepřišla na mysl, ale zapamatovala si, co řekl. O mnoho let později získala jeho slova větší význam, než jim možná sám přikládal, ale nikdy je neodvolal, i když mu důsledky působily bolest. Celá ta situace byla zvláštně ironická, protože nedlouho před tímto rozhovorem s Toni se róši Kapleua rozešel se svým váženým japonským mistrem róšim Yasutanim. Ten jednou provždy odmítl změny, o nichž se Kapleau domníval, že jsou nezbytné pro přesazení zenu do nové země.<br />\nPro Toni byla zenová praxe jako potrava, po které hladověla, aniž by o tom vůbec věděla. Ponořila se do ní celým tělem i myslí. Pracovala tvrdě, naplno a svěže, na praxi našla vždy dost energie. Její inteligence byla postavena před výzvu, jakou dosud nepoznala. Její nejhlubší otázky mohou být zadrženy a ovládnuty, dokud nezůstane jen samotné tázání. Po dlouhé době jí otázky neutiskovaly, ale poskytovaly jí strukturu, v jejímž rámci mohla pracovat.<br />\nVětšina buddhistických textů jí však připadala příliš komplikovaná, suchá, nepřístupná. Může sama prožívat to, co je v textech popisováno? To jediné jí dávalo smysl. Nakonec našla v knize Tibetská jóga a tajná učení  W. Y. Evans-Wentze několik pasáží, které ji oslovily. Popisovaly, jak se vztahovat k myšlení v průběhu meditace, jak například odseknout myšlenku, sledovat myšlenku až do konce nebo nechat myšlenky volně se toulat. Meditující pak jakoby seděl na břehu řeky a nechal myšlenky volně plynout s proudem. Ale i zde bylo myšlení využíváno, meditující stále myslel, využíval myšlení pro rozpoznání myšlení. Vidět to znamená udělat první krok.<br />\n„Nedokážu říci, jak často jsem to četla,“ řekla mi Toni, „a jaká radost byla něčemu porozumět – nejen na úrovni slov, ale díky slovům porozumět přímo. Vidět přímo, jak mysl pracuje. Když to uvidíme, nejsme chyceni v pasti, nepodvádíme sami sebe a nepodvádíme ostatní. Což se může snadno stát. Bez pozornosti a uvědomování se stane právě to!“<br />\nNa začátku roku 1970 byla požádána, aby radila studentům s osobními starostmi nebo psychologickými problémy, které se objevovaly v průběhu praxe. A později byla požádána, aby přednášela o zenu na univerzitách a jiných místech. Pokaždé se cítila tlačena kousek za své hranice. Ale součástí jejího výcviku bylo, že když vás učitel o něco požádá, řeknete ano. Takže když ji róši požádal, souhlasila.<br />\nV té době začala získávat větší rozhled. Díky svým kontaktům mimo centrum, novým i starším studentům, jejichž potížím naslouchala, už nebyla zaměřena jen na svou práci. Začala vnímat některé tradiční formy novým způsobem. Například poklony.<br />\nNaučila se, že poklony mohou být projevem nesobecké pokory. Kleknout si a poklonit se před oltářem nebo před róšim při dokusanu je gesto vyjadřující nepřítomnost ega. Ale nyní, když k ní začali přicházet studenti a klaněli se jí, začala se ptát sama sebe: „Vidí jasně, kdo jsem, nebo mne staví nad sebe jako ideál? Jaké představy vznikají v jejich myslích? A mohu si být jistá, že se nezačínám cítit povýšená?“ I když si ona sama tyto otázky uvědomovala a dávala na ně pozor, u studentů tomu tak být nemuselo.<br />\nA co recitace? Recitací bylo velké množství, byly dlouhé a často byly opakovány rychle a několikrát za sebou. Jaký to mělo účel? Pokud šlo o význam, nebylo by lepší vyslovovat jednotlivá slova pomaleji, aby se předešlo nebezpečí, že začnou být recitována jen rutinně a mechanicky?<br />\nToni také vážně zkoumala přísné a občas nelítostné používání hole kyosaku -1485333783 (meditační hůl), kterou jsou meditující studenti biti po ramenou, aby byla povzbuzena jejich energie. Byla hluboce znepokojena tím, co se děje v myslích a tělech lidí, kteří dostanou ránu. Stejně tak se ptala, co se děje v těch, kteří drží hůl. Použití hole bylo tradičně chápáno jako akt soucitu. Ale může bití holí skutečně pramenit ze soucitu? A neprobouzí se energie přirozeně při meditaci? Později, v jejím novém centru, bylo používání hole zcela opuštěno.<br />\nToniina mysl dovolila, aby tyto otázky vyvstaly. Zkoumala je. Nepotřebovala na ně však nijak reagovat nebo hned nějak jednat. Jen jim věnovala pozornost. Uvažovala o nich. Nepospíchala. Mohla přestat s praktikami, které jí nepřipadaly prospěšné. Poradila se s několika přáteli. A postupně, tu a tam, začala dělat malé formální změny.<br />\nBylo to v době, kdy učila společně s róšim. Róši byl často celé měsíce pryč, bral si dovolenou nebo cestoval do jiných center ve Státech nebo v cizině, a požádal Toni, aby ho zastupovala v době jeho nepřítomnosti. Už v roce 1975 si ji zavolal do své pracovny a řekl jí, že uvažuje o odchodu do důchodu, přibližně během pěti let. Plánoval, že se přemístí s menším množstvím žáků do oblasti s teplejším klimatem. A až se to stane, chtěl, aby převzala celé rochesterské centrum. Byla by k tomu ochotná?<br />\nToni měla pocit, jako by ji zasáhl blesk. Vzpomínala, jak to jela s těžkým srdcem říci Kylovi. I když se to mělo stát až za několik let, ta představa ji tížila jako kámen. Nevěděla, jak přijmout takovou zodpovědnost. Nemohla by už dělat věci tak, jak je dělala, to si uvědomovala už tehdy. Ale by byla by schopna začít je dělat jinak?<br />\nPřesto róšiho nabídku přijala, její výcvik jí nedával jinou možnost.<br />\nNěkdy v polovině sedmdesátých let narazila poprvé na učení Krišnamúrtiho v knize Nová náboženství od Jacoba Needlemana. Tu knihu jí půjčil sám róši. Najednou se v Toni začalo něco měnit. Popsala to slovy: „Jako kdyby mi z očí spadl závoj.“ Všechny její otázky zde byly dotaženy do důsledků. Krišnamúrtiho slova byla prostá, jasná a pravdivá, aniž by se zaplétala do rámce nějaké náboženské tradice. Toni si jasně uvědomila, že zenová tradice sice prohlašuje svoji nezávislost na symbolech, dogmatech, tradicích a vyznáních, ale přitom je zde kladen důraz na propracovaný systém ceremonií, etikety, názorů, rituálů a předávání učení. A to vše bylo často povinnou a kupodivu nezpochybňovanou součástí výcviku.<br />\nJak pročítala všechny knihy od Krišnamúrtiho, které se jí dostaly do rukou, začal se před ní postupně otevírat zcela nový způsob práce. Spolu s Kylem navštívila mnohé Krišnamúrtiho přednášky v Kalifornii, Anglii a Švýcarsku. A v průběhu několika let postupně vytvářela obrysy praxe kombinující tiché sezení a velmi intenzivní, přímé tázání, nahlížení základních lidských problémů v sobě samém. A to vše v rámci tichých meditačních ústraní, skupinových rozhovorů a soukromých hovorů se studenty.<br />\nKrišnamúrti říká: „Vyhýbejte se všem systémům, autoritám, idolům. Teď hned skončete se svou připoutaností. Mysl se musí osvobodit od autorit.“ A jakoby ozvěna Buddhových posledních slov: „Buďte světlem sami pro sebe.“ V rozpravě o lásce také Krišnamúrti řekl: „Všechno se může převrátit vzhůru nohama, může to rozbít rodinu… možná budete muset rozbořit dům, který jste postavili; možná už se nikdy nevrátíte do chrámu.“ Není jisté, jestli Toni četla právě tato Krišnamúrti slova, nicméně vystihují převrat, který brzy následoval.<br />\nNa začátku roku 1981 odjel róši Kapleau na roční studijní dovolenou a Toni začala místo něj řídit centrum. V té době se stále ještě snažila zůstat věrná svému přesvědčení a zároveň i svému učiteli a tradici, která mu byla drahá. Sepsala všechny věci, které považovala za nutné změnit, například formulaci některých slibů a rozprav či rychlost recitace a vypustila etiketu zdůrazňující hierarchii a pravidla zasedacího pořádku. Zrušila také povinné sezení pro zaměstnance centra – všechna sezení byla dobrovolná. Když o tom řekla róšimu, znepokojilo ho to. Proč chce dělat změny tak rychle? Souhlasil s pomalejší recitací, ale chtěl, aby ostatní pravidla zůstala zachována. U jednoho z jeho mistrů, Harada róšiho, by nový učitel nemohl ani ve snu pomyslet na to, že by mohl provádět nějaké změny. Bylo by to považováno za naprostou nestoudnost. Co děláš při dokusanu, je tvoje věc, ale obecná pravidla jsou něco jiného. „Něco jsme tu vytvořili.“<br />\nToni si uvědomila, jak moc róši vnímá centrum jako svoje a jak silně si nepřeje jeho změnu – alespoň ne tak rychle. A nakonec s pomalým tempem změn souhlasila.<br />\nChtěla, aby to fungovalo. Snažila se najít řešení, které by konflikt urovnalo. Někteří její studenti si přáli, aby odešla ještě dříve, než to sama udělala. Popisovali ostrý rozkol v centru a bouřlivá shromáždění, na nichž byla Toni kritizována. A Toni celou tu dobu věděla, že vidí pouze odlesky mnohem hlubších změn ve svém nitru.<br />\n„Začala jsem celou tu věc přezkoumávat“, řekla mi. „Patřit k nějaké skupině a identifikovat se s ní. Stále jsem hledala různé rozumové důvody, proč je to v pořádku. Bála jsem se do toho pustit. Byla jsem součástí toho všeho.“<br />\nPotíže se nutně musely dostavit. Například nastal incident s rakusu. Rakusu je složitě sešité roucho, které se nosí přes róbu nebo běžné oblečení. V rochesterském centru mohli rakusu nosit studenti, kteří zvládli úvodní kóany. Nošení rakusu bylo nevyhnutelně spojeno s prestiží a úspěchem. Toni své rakusu svlékla a nikdy ho již znovu neoblékla.<br />\nMusela vědět, že to neprojde bez povšimnutí. Avšak tato změna i všechny ostatní, které doposud provedla, byly stále ještě jen vzdálenou předzvěstí toho, k čemu dospěla. Tvrdost, s jakou s ní někteří lidé nesouhlasili, ji šokovala a skličovala. Kdyby existovala jiná cesta, vydala by se po ní. Rozpory a hádky ji bolely a vyčerpávaly a vyvolávaly přízraky z jejího dětství. Ale nemohla se vrátit ani ustoupit stranou. Když chcete prohlédnout zaslepenost, nemůžete ji učit. Rakusu, poklony, zvláštní sedadla v meditační místnosti zendo – to vše znamenalo oddělenost. Ať to zkoumala z jakékoliv strany, musela pokračovat.<br />\nKdyž se róši Kapleau v červnu 1981 vrátil ze Santa Fe do Rochesteru, došlo k důležitému shromáždění. Lidé již předtím róšimu psali a mluvili s ním, stěžovali si na změny, které se dějí. V místnosti plné rozhořčených lidí mohli Toni doprovázet jen dva členové personálu. Obvinění se vršila na všechny tři. Shromáždění trvalo do půl třetí ráno. I přes naléhavou přímluvu jednoho z dlouhodobých členů bylo Toni ke konci jasné, že časem – a možná ihned – bude muset odejít. A to i přes bolest, kterou cítila v srdci, i přes rozkol, který to způsobí. Byly zde například páry – jeden byl její student a druhý róšiho. Jak vyřeší to, že patří k různým školám? To byly otázky, kterým bylo nutno čelit. Bude to bolet. Zabere to čas. Ale nejprve muselo dojít k rozdělení.<br />\nToni si také uvědomovala, že celá ta situace podrývá její zdraví. „Někteří lidí mají takové situace rádi, daří se jim v nich. Ale ve mně, která jsem vyrostla v hitlerovském Německu, se to dotklo mnoha starých strachů. Strachu být obviňována a veřejně odsuzována.“<br />\nA to se zatím ani nezmínila o mnohem hlubším problému – je ještě stále buddhistkou? Věděla, že dříve nebo později s tím bude muset ven, ale zatím tomu nedokázala plně čelit. Ještě to všechno nemohla opustit. Takže když jí róši druhý den po shromáždění řekl: „Pokud zůstaneš, můžeš dělat, co uznáš za vhodné. Máš plnou svobodu pracovat po svém“, souhlasila, že zůstane. Ale jak mi řekla: „Brzy jsem zjistila, že plnou svobodu mi poskytnout nemůže, protože jsem přestala přijímat buddhismus.“<br />\n„A kdy to začalo být zřejmé?“ zeptala jsem se.<br />\n„No, já sama jsem dělala všechny ty poklony, zapalovala jsem kadidlo, klekala jsem na zem a tak dál. Zjistila jsem, že ovlivňuji lidi už jen tím, v jaké jsem roli, tím, jak byla celá ta situace nastavená. Uviděla jsem to a už jsem nechtěla být součástí toho všeho.<br />\nPokud vás někdo bude podporovat v tom, abyste nic nezpochybňovali, tak zpochybňovat nic nebudete, pokud nejste opravdu pevně rozhodnuti to pochopit. A zjistila jsem, že zen dává velmi silnou podporu tomu nic nezpochybňovat. I když tvrdí, že je možné zpochybnit všechno. Všechno zpochybníte a „spálíte Buddhu“, ale pak ho zase vrátíte zpátky.<br />\nVelmi pozorně jsem zkoumala, zda mám v sobě při poklonách nějaký rozpor. Vždycky mi říkali: ,Když se ukláníš, neukláníš se před Buddhou, ale před sebou. A když si klekneš na zem a pokloníš se, všechno zmizí, ty zmizíš, Buddha zmizí, nic nezůstane.‛ Opatrně jsem to sledovala a nebylo to zcela jasné. Viděla jsem, že se často objevuje představa toho, kdo se klaní, nebo představa osoby, ,která nic nemá‛. Často jako by tam byl stín někoho, kdo to dělá. Nebo možná ideální představa někoho, kdo to dokáže udělat zcela prázdně!“<br />\n„Můžu se tě zeptat? Je v pořádku se uklonit, když jsi prázdná?“<br />\n„Proč to děláš? Proč to dělám já? Můžu se zeptat já tebe: Kdyby ses nikdy nesetkala s touto zvláštní tradicí poklon a prožila bys okamžik hlubokého porozumění a upřímné lásky – uklonila by ses?“<br />\n„Dobře, naučila jsem se toto gesto jako výraz vděčnosti, respektu a lásky. A občas mám chuť ho udělat spontánně.“<br />\n„A učila bys to ostatní? Lidé na Západě, kteří se to nenaučili, to nedělají tak spontánně.“<br />\n„Můžeš předávat jen prázdné gesto?“<br />\n„Lásku nemůžeš učit. Buď je v tobě, nebo ne, a není důležité, jak se projevuje nebo jestli se vůbec projevuje pomocí gest.“<br />\nNakonec se dostavily nevyhnutelné následky. A i když to někteří zúčastnění prožívali jako dlouhý proces, seběhlo se to vcelku rychle. Toni vedla centrum od prvního ledna 1981, když róši Kapleau odjel do Santa Fe. V červnu se vrátil do Rochesteru, aby se zúčastnil již zmíněného bouřlivého setkání. V listopadu ho Toni navštívila v Mexiku, kde trávil dovolenou, a sdělila mu, že už nemůže pokračovat, protože se už nepovažuje za buddhistku. „Bylo to pro mne velmi těžké, kdyby po mně chtěl, abych zůstala ještě rok, zůstala bych, i když by vše zůstalo při starém. Ale poté co promluvil se členy správní rady centra, ji požádal, ať vydrží pouze do ledna. Vše se tedy událo v průběhu jednoho roku.<br />\nAvšak bolest, kterou tyto změny způsobily, trvala mnohem déle. Zaznívala kritická slova, v srdcích se objevila hořkost a pocit ztráty. Zatímco mnoho studentů se připojilo k jednomu či druhému centru, někteří si vybrat nedokázali a zůstal v nich pocit nedůvěry a rozčarování. Jiní se zase opravdu hluboce snažili rozkol uzdravit. Už jen samotný fakt, že v jednom městě existují dvě zenová centra, neladil s představami o harmonii a jednotě a protiřečil jim. Někteří zkoumali, jak k rozkolu přispělo jejich vlastní chování a myšlení. Jeden student napsal Toni dopis, který citovala při jednom svém rozhovoru, ve kterém litoval, „jak jsme i my udržovali při životě rozkol mezi oběma sanghami.“1<br />\nToni odpověděla způsobem, který je pro ni charakteristický: „Nejsou dvě sanghy, jsou jen lidé, rozštěpení a oddělení ve svém nitru.“ Neusilovala o to, dosáhnout za každou cenu míru a harmonie, ale pochopit: Co je to mír a harmonie? Ať už mluvíme o dvou národech, dvou centrech, dvou jednotlivcích nebo vnitřním stavu jednoho člověka, máme co do činění s myšlenkami, ideami, představami. „Dokážete to vidět?“ Zjistila, že tento pohled mnohé znepokojuje a že s ním nesouhlasí celou svou bytostí. Ale jako dítě zažila Toni v Německu, jak snadno se z období míru může stát jen přestávka mezi dvěma válkami.<br />\nVšichni bychom rádi pomohli řešit problémy, se kterými se potýká svět, ale nedotýkáme se těch problémů přímo. Naše nevědomost situaci ještě zhoršuje. Možná dosáhneme krátkodobého úspěchu, ale neznáme skutečnou příčinu problémů. A ta se skrývá uvnitř nás.<br />\nJak můžeme přispět k míru a harmonii, když nemáme mír a harmonii uvnitř sebe? A skutečný mír a harmonii musíme odlišit od představ, které máme o sobě a které stále opakujeme: jsem někdo, kdo usiluje o mír a harmonii. Takové představy nám zabraňují vidět nesoulad, který v sobě máme, rozpory, roztříštěnost.<br />\nToni se tedy nesnažila v zájmu míru a lásky chvatně odsouvat zjitřené pocity, které se objevily. Rozpory byly reálné. Vztek, hořkost a sobectví byly reálné. Proč je překrývat dřív, než se na ně podíváme, prožijeme je a porozumíme, jak vznikají?<br />\nCo je zdrojem nenávisti, násilí, války, nesvárů, rozporů? Kde začít, pokud chceme hluboce porozumět těmto problémům? Toni začíná sama u sebe. Protože dokud bráníme jen své vlastní zájmy, tak se střetneme se zájmy druhých. Dokud si navzájem hluboce neporozumíme a nedosáhneme jednoty, nebude mír.<br />\nToni znovu a znovu zdůrazňuje důležitost naslouchání, které není zkresleno snahou se bránit. A její schopnost zůstat otevřená a přátelská vůči jakékoliv kritice je odzbrojující. Řadu svých rozhovorů založila na kritických a vyzývavých otázkách svých studentů. (Jeden se jí například zeptal: „Není to, co děláš, jen psychologie? A co osvícení a dosažení buddhovství?“ Jiný napsal: „Bojím se jen o ty z tvých studentů, kteří jsou tak zaslepeni tvou výmluvností a krásou osobnosti, že nenajdou vlastní pravou cestu.“) Toni věnovala celou sérii rozhovorů všem možným otázkám, které se dotýkaly změn v novém centru. A tyto rozhovory stále pokračují.<br />\n„Potřebujeme si navzájem naslouchat a naslouchat i sami sobě, aniž bychom si vyhrožovali.“ A to je možné, pouze pokud skutečně žádná hrozba nevzniká – a to je opravdu těžké. Vyžaduje to „pečlivou pozornost a vědomý záměr, abychom nebyli slepě vtaženi do reakcí, které pramení ze strachu a nenávisti“. Je tak snadné přestat věnovat pozornost tomu, co se v nás odehrává, když se bráníme, chceme něco získat, někomu závidíme nebo někoho (či sebe) shazujeme. Kde se tyto reakce berou? Co je příčinou nedostatku vzájemného porozumění, nesouladu a války? Musíme si v klidu sednout a tyto otázky zkoumat, tázat se. Znovu a znovu. Jaká je příčina?<br />\n„Co vlastně je buddhismus? Kdo ví?“ ptá se Toni. Kdo to může opravdu vědět? Opět připomíná Buddhova slova: „Buďte svým vlastním světlem. Důvěřujte tomu, co se skutečně děje, a nehledejte útočiště nikde jinde.“<br />\nPrávě to Toni učí. Není důležité, zda se nazývá, nebo nenazývá buddhistkou. Sama je světlem, které zkoumá vše, co mu přijde do cesty. „Lidé dokážou chápat, aniž by museli používat pojmy. Ale musíte se usadit, nechat usadit i otázku a jen sledovat a naslouchat, tomu co se ve vás děje, aniž byste to pojmenovávali.“<br />\nToni učí, abychom věci kriticky zkoumali. Zkoumá nejen naši víru a návyky, ale také vztah mezi učitelem a žákem. Není tu od toho, aby Vám něco dávala nebo hlásala Pravdu. Něco se děje, ale nesouvisí to s tím, že jeden dává a druhý přijímá. Dvě mysli se setkávají, a pokud jsou otevřené, něco se může pohnout, posunout, vyjasnit. Toni bude stále dokola opakovat: „Vidíte to?“ Nebo: „Může nastat pouhé naslouchání, bez chtění, bez toho, abychom dávali přednost jednomu před druhým?“<br />\nJejí slova se nesnaží přemlouvat, přesvědčovat, a dokonce ani inspirovat. Slova nejsou Pravda. Pravda je přímý vhled a nedá se učit. „Když vidíme věci jasně, mizí učitel i žák. Nejsou již od sebe odděleni.“ Jsou zde dva lidé, jejichž mysli jsou mnohem více podobné než rozdílné. Spolu kladou otázky a spolu zkoumají celou tu věc znovu a znovu. Občas se věci vyjasní, občas nikoliv.<br />\nV květnu 1983, na první výroční schůzi nového centra, mluvila Toni o tom, kdo jsme a kdo nejsme. Řekla, že centrum je důležité jen do té míry, do jaké pomáhá každému člověku, aby se zbavil zaslepenosti. Zdůraznila existenci nebezpečí, že se organizace stane důležitější než lidé, kterým by měla sloužit. Lidé mohou začít být připoutaní k organizaci a pyšní. Organizace může podpořit aroganci a rozkol. „Jaké je toto centrum?“ zeptala se. „Vytváří dojem vlastní důležitosti, statusu, prestiže? Tyto otázky je nutné pokládat stále znovu, aby zaslepenost nemohla narůstat.“<br />\nMluvila o tom, jak nás naše ideály mohou zaslepit, takže nevidíme, co se skutečně děje v našich srdcích, myslích a tělech. Potlačujeme vlastní nedostatky, a přitom je jasně vidíme u druhých. „Jak citlivé jsou vztahy mezi lidmi,“ řekla. „Vyžadují tolik lásky – a té je často příliš málo.“ Vzpomíná si, jak se poprvé svěřila matce, že se jí většinu života bála. Její matka nevěřila svým uším.<br />\n„Bylo to úplné odhalení. Myslela jsem si, že to ví, ale nevěděla. A nedělala to záměrně. Měla o sobě ideální představu, že je hodná a milující. Ideály jsou zbytečné, nebezpečné, zaslepující, překážejí. Ale my si je přesto neustále vytváříme a hledáme v nich útočiště.“<br />\nJakoukoliv organizaci, ať už je jakkoliv pečlivě promyšlená, je možné zneužít. Samotná pravidla organizace tomu nezabrání, protože pravidla sama nemají vědomí. Je to jen množina slov a pojmů. „Je to naše práce. Pokud nevěnujeme druhým lidem i sobě laskavost a pozornost, jak by to mohla zajistit samotná pravidla.“ V každém z nás se může objevit pokušení ovládat druhé. Nebo se můžeme naopak ukrýt do bezpečí slepé poslušnosti. Tyto tendence bychom si měli uvědomovat.<br />\n„Toto centrum nebylo založeno, aby udržovalo nějakou víru ani víru v ne-víru. Neudržujeme ideu něčeho ani ničeho. Když zde opravdu nic není, žádnou víru nepotřebujeme. Prázdnotu není možno vyjádřit symboly. Je to nepřítomnost sebestřednosti a strachu o sebe. Kdo jsem, když nelpím na žádném názoru?<br />\nTen večer řekla také spoustu zajímavých věcí o našem sklonu uzavírat se. Je toho tolik, co o sobě nevíme. A je to tak hluboké, tak temné. Strach z nebytí, strach ze zla, ničení a násilí. A pak je tu ohromná touha po tom, co je za tím vším, za všedností našich životů, za nekonečnými starostmi, které nám přinášejí vztahy s druhými. Odnepaměti se lidé shromažďovali na uzavřených místech, aby zmenšili svůj strach pomocí modliteb, obětí, ceremonií, magie. „Jeskyně Cro-Magnon v Lascaux i evropské gotické katedrály vedou pozornost směrem vzhůru, ta architektura vás zcela rozechvěje. A zapomenete se zeptat: Odkud to pochází? Kdo to postavil? Kdo nakreslil ty obrazy? Kdo napsal posvátná písma? A kdo je interpretoval?“<br />\nKdyž vytváříme nějaké společenství, musíme být velmi opatrní, abychom se do něj neuzavřeli. Musíme pozorně sledovat, co se ve společenství děje. A to se týká i toho nejmenšího společenství – našeho Já. Dokud se nezačneme ptát – co je to Já? –, nebude jasné, do jaké míry jsme v Já uzavření a kvůli tomu odděleni od druhých i od přírody. Vnímáme svět skrze své minulé zkušenosti. Minulé zkušenosti ovlivňují veškeré naše postoje a jednání. „Vidím všechno skrze tmavé brýle. Je možné je sundat?“<br />\nKdyž kolem sebe nevytváříme zdi, přestáváme se uzavírat. Otevírá se prostor. Není uvnitř ani venku. Když lpíme na nějaké organizaci, když jsme k ní připoutaní, závisíme na ní, není to podobné, jako když se uzavíráme ve svém Já? Chceme se uzavřít v tomto meditačním centru, abychom v něm našli větší bezpečí? „Abychom to zjistili, musíme poodstoupit a pečlivě to prozkoumat. A ne utéci od toho pryč. Je to možné?“<br />\nTímto způsobem Toni neustále zaměstnává své posluchače. Všechny její přednášky se podobají rozhovorům. Její otázky zní v mysli a vyvolávají odpovědi a další otázky. O chvíli později citovala Toni knihu Mumonkan (Brána bez brány): „Musíte vystoupat bosí na horu mečů. Můžeme pečlivě našlapovat, být si vědomi nebezpečí a přitom nepanikařit? Můžeme stejnou opatrnost přenést i do našich vztahů, pečlivě naslouchat, opravdu pečlivě, sobě samým i osobě, která je hned vedle nás?“<br />\nDo deníku, který jsem si vedla na svém výletu do Rochesteru, jsem na první řádce napsala: „Je jako čistá, jiskřivá voda. Její oči vidí pravdu,  Je právě tady. Je prostě a zcela laskavá. Žádné chtění, žádné očekávání.“<br />\nO kousek dál jsem si zapsala: „Bez problému bych si dovedla představit, že je a vždy byla prostoupena tou prostou otázkou: ,Co je to?‛ Vždy. Tu otázku nemůže nic zmást ani rozptýlit. Nic ji nevyvede z rovnováhy. Není to dokonce ani tak, že by ta otázka byla někde v pozadí všech věcí. Tou otázkou je prostoupeno, propojeno a vysvětleno všechno.<br />\nA předpokládám, že tato otázka ovlivňuje osobnost, naše Já. Samozřejmě, že ta otázka nepochází z osobnosti, protože i ta (a hlavně ta) je zkoumána.“<br />\nKdyž teď po sobě čtu tyto řádky, vidím kolik představ v nich je. A vidím, jak mne tyto představy oddělují od Toni, oddělují mne od mého prožívání. Ale přesto něco sdělují, i když to není pravda, a proto je zde nechávám – zvlášť tu čistou, jiskřivou vodu.<br />\nV letech, která následovala po mé návštěvě v Zenovém centru Genesee Valley v roce 1983, se udála řada důležitých událostí. Nejprve byl na začátku roku 1984 zakoupen téměř třistaakrový pozemek neobdělané půdy pro nové meditační středisko. Pozemek leží nedaleko Springwateru ve státě New York, hodinu jízdy autem na jih od Rochesteru. Bylo nutno vybudovat přístupové cesty a začít stavět budovy zcela od základů. Na jaře roku 1985 zbývalo udělat ještě spoustu práce, ale Toni zde již vedla první ústraní. Brzy se většina aktivit přesunula do Springwateru, ale v Rochesteru bylo i nadále udržováno malé centrum.<br />\nV roce 1986 bylo rozhodnuto, že se radikálně změní název centra. Toni už nějakou dobu přemýšlela o tom, že slovo zen vyvolává představy, které neladí s tím, co dělají ona a její spolupracovníci. V dopise, který napsala členům centra, stojí: „I když je možné slovo zen užívat ve všeobecném smyslu, pro většinu lidí představuje zvláštní náboženskou tradici. Lidé si ho spojují nejen s buddhismem, ale také s japonskou tradicí. Zen je spojován se specifickými cíli a metodami tréninku a nese s sebou představu ,zenové‛ osobnosti. Spojení se specifickou tradicí vede k oddělenosti, rozkolu a izolaci. Bylo by dobré používat jméno, které je jednoduché a přímé.“<br />\nBylo zváženo mnoho nových jmen. Nakonec bylo zvoleno nejjednodušší a nejpřímější ze všech: Centrum Springwater.<br />\nV roce 1985 začala Toni pravidelně vést týdenní ústraní v Kalifornii. Prvního ústraní se zúčastnili lidé pocházející z různých spirituálních tradic, většina z nich však měla dlouholeté zkušenosti se zenem. V meditační místnosti byly vázy s květinami, svíčky a vonělo tu kadidlo. Na stěnách visely obrazy Krista, Rámakrišny a Buddhy. Možná si pomyslíte, že to nebylo zrovna vhodné prostředí pro to, co Toni učí. Ale po nějaké době všechny rozdíly vybledly, hrany se ohladily a názory byly opuštěny. Seděli jsme prostě spolu, se začátečnickou myslí, a poslouchali ptáky. Ptáci! Zpívali zpovzdálí celý den, jednu píseň za druhou. Začali zpívat během našeho prvního ranního sezení, a když jsme pak vyšli ven, slyšeli jsme, jak vítají východ slunce.<br />\nCelé ústraní se neslo ve znamení otevřenosti. Pro některé účastníky byl revoluční samotný fakt, že sezení bylo dobrovolné. Zkoumali jsme všechno, včetně postoje k naší meditační praxi (například názor, že bychom měli stoicky snášet bolest a únavu). Naplňovalo nás to střídavě nadšením, bázní, odporem i pocity osvobození. Jelikož jsme každou reakci přijímali s otevřeností a zájmem, prožívali jsme všechny interakce velmi svěže a jemně. Na téměř molekulární úrovni jsme se učili o nenásilí. Nic nebylo povinné. Mohli jste se klanět nebo nemuseli, mohli jste sedět čelem k ostatním, nebo ke zdi. Nálada byla plná respektu k potřebám a rytmu každého z nás. Dostalo se nám povzbuzení, abychom slepě nenásledovali autority, ale spoléhali se sami na sebe a zkoumali motivaci naší praxe. Ráno a odpoledne jsme chodili na dlouhé procházky do okolních lesů a toulali se po jeleních pěšinách. Čas prožívaný beze spěchu, v blízkosti stromů, trávy, zvířat a větru otevíral naše prožívání ještě hlouběji.<br />\nToni mluvila o pozornosti, o Já, o smrti. Poslední den četla úryvky z děl Huang Po a Krišnamúrtiho. Občas si stoupla a napodobila zvuk ptáků, který doléhal zvenčí. Její řeč byla spontánní a zároveň srozumitlená. Vše, co říkala, na sebe přirozeně navazovalo. Čistá voda tiše plynoucí po kamenech.<br />\nToni se vracela do Kalifornie i nadále. Čím více času s ní trávím, tím více důvěřuji způsobu, jak přímo v jámě lvové zachází s paradoxy učitele a ne-učitele nebo Já a „ne-Já“. Viděla jsem, že dokáže doslova vystoupit z role idealizované bytosti nebo uctívané autority. Pro takové projekce prostě není dostupná. Lidé, kteří ji potkají poprvé, mohou být vyvedeni z míry. Brzy se ukáže, že obraz, který si vytvářejí v mysli, je právě jen v jejich mysli. Stává se to ale i těm, kteří Toni znají dlouho. Děje se nám stále to samé – pořád chceme, aby byl někdo nad námi, někdo dokonalejší, moudřejší, svobodnější. Stále se snažíme hrát tuto hru, ale Toni ji s námi nehraje.<br />\nJejí rozhovory jsou stále jednodušší. Téměř vždy se vztahují k otázkám, které jí kladou druzí. Proto jsou rozhovory velmi bezprostřední, zvlášť pokud jste s ní osobně na meditačním ústraní. Můžete na vlastní oči vidět, jak se ničemu nebrání, jak zranitelná je, když mluví. Když se s ní setkáte osobně, ohromí vás, jak je přístupná a ochotná být s vaším nejhlubším Já. Vaším Já…? Tiše se na sebe díváte.<br />\n<br /><a href=\"/toni_packer\"> ... Zpět na stránku o Toni Packer</a><br />\n<br /></p>\n\";s:12:\"safe_summary\";s:0:\"\";}}}}',0,1668138837,1),('field:node:46','a:1:{s:4:\"body\";a:1:{s:3:\"und\";a:1:{i:0;a:5:{s:5:\"value\";s:11356:\"<br><a href=\"/toni_packer\"> ... Zpět na stránku o Toni Packer</a>\r\n<br>\r\nNa začátku bych ráda řekla něco o naslouchání a našich vzájemných vztazích.\r\nSlyšeli jste už někdy rozhovory o meditaci? Jakým způsobem jim nasloucháte? Předvídáte co bude řečeno, a „víte“ již předem na základě vašich vzpomínek, co jednotlivá slova  znamenají? A co řečník, který již takové rozhovory vedl? Plynou slova rozhovoru mechanicky z paměti a je to jen rutina?\r\nExistují různé stavy mysli. Když spolu navzájem mluvíme, většinou je naše mysl ovlivněna pamětí. Jazyk je uložen v paměti a my většinou nevěnujeme dost času tomu, abychom vnímali jakým způsobem mluvíme, natož pečlivě pozorovali, co vlastně říkáme.\r\nMůžeme mluvit a naslouchat, aniž bychom byli ovládáni pamětí a návyky? Výjimkou je ovšem jazyková paměť a vzpomínky umožňujících pochopit různé příklady užívané při výkladu. Můžeme naslouchat a mluvit čerstvě, neovlivňováni tím, co jsme znali dříve?\r\nKdyž se objeví myšlenka: „To jsem již slyšel, to znám.“, můžeme právě v tom okamžiku  myšlenku a její důsledky pozorovat? Můžeme si uvědomit jak omezený a strnulý je postoj „To už znám.“. Myšlenka: „To už znám.“ zablokuje naslouchání a pozorování.\r\nPozorování nikdy nevychází z paměti. Nemá paměť. Znamená to dívat se právě teď. Celý organismus je do pozorování zapojen. To co bylo řečeno, neposuzujeme na základě paměti, jen  přítomně nasloucháme a sledujeme. Nikdo to za nás nemůže udělat. Můžeme to udělat jen sami pro sebe. Můžeme zjistit, zda to co slyšíme, vidíme a čteme je skutečně tak.\r\nVětšinou věříme, že pravdivé je cokoliv, co pochází z respektovaných a tradičních zdrojů. Ale můžeme zjistit, jak to skutečně je, z první ruky a ne až z druhé? Nepřejímat mechanicky, co řekl někdo druhý. Měli bychom mít jasno, zda si o něčem myslíme: „Ano, je to tak.“, „Ne, není to tak.“ nebo „Nevím, zkusme to zjistit.“\r\nHodnota rozhovoru spočívá v možnosti okamžik od okamžiku zjišťovat, co je skutečné. Nemá žádný význam snažit se zapamatovat si řečené, jak jsme se to učili ve škole. Také nemá význam považovat za nejdůležitější to, kdo rozhovor vede, a přisuzovat této osobě nějaký význam. Když si vytvoříte představu o Toni a budete na tuto představu reagovat úctou nebo vzdorem, souhlasem nebo nesouhlasem, bezprostřední naslouchání a pozorování se zablokuje. \r\nMáme o sobě představy, je to tak? Můžeme si v duchu někoho představit -  zavřeme oči a vzpomene si docela přesně, jak ta osoba vypadá. A můžeme si tu představu ověřit, když se na dotyčnou osobu přímo podíváme. Takže existují neškodné, přiměřeně přesné představy jak vypadají druzí nebo my sami. \r\nAle existují i jiné představy. Na základě minulých znalostí a zkušeností si ukládáme  představy o tom, jaký kdo je. Pamatujeme si příjemné i nepříjemné zkušenosti, které spolu máme, a na základě těchto představ, vytváříme vzájemná pouta i zášť. Máme o sobě také představy založené na zakořeněných předsudcích, tradicích, spekulacích, drbech a klepech, zbožných přáních a tak dále.\r\nPředpojaté představy nutně ovlivňují naše současné vztahy. Vzpomínky uložené v minulosti do mozku zabarvují a zkreslují současné vnímání. Každý z nás to může potvrdit. Dokud budu lpět na vzpomínkách, jak jsi mne zranil nebo zranila, nebo, jako jsi mne ponížil nebo ponížila svými poznámkami, tak tím bude můj současný vztah k tobě ovlivněn – budu se ti snažit vyhnout nebo k tobě budu přitahována. Pokud se to vše děje v mysli nepovšimnuto, bez jasného uvědomování, nemohu se s tebou setkat nově, bez předsudků, právě teď. Místo toho sleduji tu starou nahrávku, která zkresluje to, co se právě děje. Někdy je to zkreslení úplné. Jsme tak silně přesvědčeni, o tom jaký ten druhý je, že vše, co říká nebo dělá, jen pomáhá starou představu potvrdit.\r\nMůžeme to vše inteligentně pozorovat a porozumět tak procesu vznikání představ a jejich důsledkům? My sami jsme nejlepší laboratoř. Když budeme právě v okamžiku, kdy se to děje, pozorovat jak představy vznikají jak se k nim připoutáváme, můžeme ten proces objasnit? Je nám jasné, že jakkoliv přesná představa, není reálná osoba? Co je reálná osoba? \r\nPtáme se, zda můžeme vidět sebe i druhé právě takové, jací jsme v tuto chvíli, – ne představu, ne vzpomínku, ne spekulaci nebo zbožné přání, ne to čím bychom chtěli být nebo čím bychom chtěli, aby pro nás byl ten druhý. Nevytváříme další představy. Jednoduše se ptáme: „Co se děje právě teď, uvnitř i venku?“ Můžeme představy odhalit, takže nás přestanou ovládat, a uvidět, jací skutečně jsme? \r\nAť už se spolu bavíme ve skupině nebo v soukromí, můžeme být skutečně spolu, takže přestane záležet na tom, co se stalo v minulosti, včera nebo před lety? Můžeme si společně naslouchat a pozorovat se bez předsudků? \r\nNaslouchání a pozorování nejsou dva oddělené procesy. Žádný ze smyslů není oddělen od ostatních. Pokud nemyslíme v pojmech a nenecháme se omezovat zapamatovanými znalostmi, pak  smysly pracují jako jeden celek. Pokud nás neovlivňují zapamatované znalosti, minulé zkušenosti, chtivost a strach, pak mezi námi nedochází k rozporům. Zkoumáme se, nasloucháme si, pozorujeme se. Nejsou zde dva různí lidé, protože rozdíly v osobnostech teď nehrají roli. Osobnost se rozvíjí v důsledků různých zděděných sklonů a nadání, odlišných rasových, sociálních a kulturních vzorců chování, které do nás vštěpovali při naší výchově a vzdělávání. Ale osobnost a její podmíněnost přestane být důležitá, když se začneme dívat přímo, právě teď, když všechny smysly pracují jako jeden celek, a volně nasloucháme a vnímáme s otevřenou myslí, tělem a srdcem. Nejdůležitější je  naslouchat a pozorovat naplno, právě teď.\r\nNejde o to držet se svého názoru. Chceme, aby bylo po našem, je to součást naší osobnosti – naše názory vytvářejí naše já. Co zbude z já, když se přestaneme s názory identifikovat, trvat na nich a bránit je. Napadne nás vůbec taková otázka? Nebo se okamžitě objeví strach? Strach, že jsem nic. \r\nV tom spočívá tato práce: postavit se přímo čelem strachu, který se objeví, když vše o sobě zpochybníme. Nezpochybňujeme, abychom hledali chyby nebo něco obhajovali, bojovali s něčím nebo něco vylepšovali. Tato pochybnost nám umožňuje bez ustání zkoumat naše nejhlubší základy. Víte co tím myslím? Odkud se to všechno vzalo, naše identita, naše hluboká připoutanost k tomu, co jsme, a okamžitá ochota to bránit? Je to všechno, co nás tvoří? Co zůstane, když zmizí připoutanost k osobnostním rysům, názorům, minulé zkušenosti, znalostem a tak dále? co zůstává?Co zůstane, bez připoutanosti a obrany? Nezkoumáme to rutinně, mechanicky, s nějakým záměrem, ale důkladně, pečlivě, s velkou zvídavostí a zájmem.\r\nMůže náš vzájemný vztah spočívat ve společném naslouchání a pozorování? Můžeme rozpoznat vznikající představy a nechat je stranou, aby nenarušovaly naše společné naslouchání a pozorování?\r\nNení možné odstranit naši minulost. Je ale možné, abychom naslouchali a přitom chápali co minulost skutečně tvoří? Je to paměť myšlenky, představy a s nimi spojené pocity a emoce? Tyto obsahy nejsou přítomné právě teď. Pokud otevřeně nasloucháme, zůstává minulost stranou.\r\nPokud si myslím, že někdo jiný dokáže naslouchat lépe než já, tak se rozjede celý ten složitý mechanismus pocitů méněcennosti, nesmělosti a strnulosti. Děje se to, když se srovnáváme s druhými. To není nic nového: všichni to známe, srovnávali jsme se s druhými nebo nás srovnávali učitelé, rodiče a přátelé. Minulé i současné srovnávání je spojeno s úzkostí, bolestí a zraněním.\r\nDíky své neurofyziologické struktuře má mozek úžasnou schopnost propojovat různé prožitky. Pokud si jasně neuvědomujeme, co se právě děje, pak současný prožitek vyvolá minulé zkušenosti: pocity, emoce, reakce a potlačené i nepotlačené vzpomínky. Zjevně nejsme v našem prožívání nezávislí na druhých lidech. Jsme ovlivněni myšlenkami, pocity a emocemi, které prožívali naši rodiče a další lidé, když na nás reagovali. Projevuje se v nás jejich strach, vztek, víra a naděje. Tyto vlivy sahají ke generaci našich rodičů, jejich rodičů a tak dále do minulosti až k našim zvířecím předkům. Můžeme sami u sebe pozorovat tyto vlivy? Pozoruji, že když reaguji bez uvědomění, ze zvyku, automaticky, tak vlastně reaguje celá minulost. Nikoliv jen má osobní minulost, ale vše, co mne kdy ovlivnilo. A to bylo všechno a všichni.\r\n	Je možné aspoň na chvíli nahlédnout, že to, co právě teď reaguje, je vědomá i nevědomá paměť?  Co nás právě teď tvoří – vás i mne? Když se naštvu, mohu vám říci něco zraňujícího – nebyl to můj záměr, nechtěla jsem tak zareagovat, ale prostě to vyhrklo ven. Odkud se to vzalo? O čem jsem přemýšlela? Co jsem si představovala? Na co ve vás jsem zareagovala? Bylo to přiměřené?  Mělo to smysl? Já opravdu nevím. Podívejme se na to všechno čerstvě, naslouchejme znovu. Co se děje uvnitř a co se děje venku? Možná si na vás nebo na sebe promítám něco, co nemá žádnou souvislost s tímto živým okamžikem, ale je to naopak plně závislé na mrtvé minulosti.\r\nMáme dobré důvody zkoumat, zda se můžeme od minulosti osvobodit. Když teď necháme stranou svoji osobní situaci a podíváme se na věci globálně, tak uvidíme, že všude na světě se za celou lidskou historii nezmenšilo množství strachu, chamtivosti, konfliktů, násilí, obrany, válčení, pomsty a nevyslovitelného utrpení.\r\nA v našem nejužším kruhu, já a ty, manžel, manželka, přátelé – reagujeme stále na základě minulosti? A co děti? „Vychováváme“ je na základě toho, jak jsme sami byli vychovaní? Objeví se v nás vztek, strach a násilí v důsledku toho, co jsme zažili jako děti před mnoha lety? \r\nOvládají stejné mechanismy všechny lidské bytosti? Když zkoumáme mechanismy, které ovládají tělo i mysl, objevujeme tělo i mysl ostatních lidských bytostí nezávisle na osobnosti, historickém období a zeměpisné oblasti. To je na téhle práci krásné. Když totiž objevíme, co je nám všem od nepaměti společné, objevíme také soucit a laskavost. Ne lásku ke konkrétní osobě, ale explozivní lásku, ke všemu a všem.\r\nNenaznačuje už samotná otázka: „Jaký máme mezi sebou vztah?“, jistou vzdálenost a oddělenost? Můžeme se tak zeptat, ale vidíme, jak je to omezené? Pokud to opravdu a do hloubky vidíme, pak nás nic nedělí.   \r\n<br><a href=\"/toni_packer\"> ... Zpět na stránku o Toni Packer</a>\r\n<br>\r\n\";s:7:\"summary\";s:0:\"\";s:6:\"format\";s:9:\"full_html\";s:10:\"safe_value\";s:11505:\"<p><br /><a href=\"/toni_packer\"> ... Zpět na stránku o Toni Packer</a><br />\n<br /><br />\nNa začátku bych ráda řekla něco o naslouchání a našich vzájemných vztazích.<br />\nSlyšeli jste už někdy rozhovory o meditaci? Jakým způsobem jim nasloucháte? Předvídáte co bude řečeno, a „víte“ již předem na základě vašich vzpomínek, co jednotlivá slova  znamenají? A co řečník, který již takové rozhovory vedl? Plynou slova rozhovoru mechanicky z paměti a je to jen rutina?<br />\nExistují různé stavy mysli. Když spolu navzájem mluvíme, většinou je naše mysl ovlivněna pamětí. Jazyk je uložen v paměti a my většinou nevěnujeme dost času tomu, abychom vnímali jakým způsobem mluvíme, natož pečlivě pozorovali, co vlastně říkáme.<br />\nMůžeme mluvit a naslouchat, aniž bychom byli ovládáni pamětí a návyky? Výjimkou je ovšem jazyková paměť a vzpomínky umožňujících pochopit různé příklady užívané při výkladu. Můžeme naslouchat a mluvit čerstvě, neovlivňováni tím, co jsme znali dříve?<br />\nKdyž se objeví myšlenka: „To jsem již slyšel, to znám.“, můžeme právě v tom okamžiku  myšlenku a její důsledky pozorovat? Můžeme si uvědomit jak omezený a strnulý je postoj „To už znám.“. Myšlenka: „To už znám.“ zablokuje naslouchání a pozorování.<br />\nPozorování nikdy nevychází z paměti. Nemá paměť. Znamená to dívat se právě teď. Celý organismus je do pozorování zapojen. To co bylo řečeno, neposuzujeme na základě paměti, jen  přítomně nasloucháme a sledujeme. Nikdo to za nás nemůže udělat. Můžeme to udělat jen sami pro sebe. Můžeme zjistit, zda to co slyšíme, vidíme a čteme je skutečně tak.<br />\nVětšinou věříme, že pravdivé je cokoliv, co pochází z respektovaných a tradičních zdrojů. Ale můžeme zjistit, jak to skutečně je, z první ruky a ne až z druhé? Nepřejímat mechanicky, co řekl někdo druhý. Měli bychom mít jasno, zda si o něčem myslíme: „Ano, je to tak.“, „Ne, není to tak.“ nebo „Nevím, zkusme to zjistit.“<br />\nHodnota rozhovoru spočívá v možnosti okamžik od okamžiku zjišťovat, co je skutečné. Nemá žádný význam snažit se zapamatovat si řečené, jak jsme se to učili ve škole. Také nemá význam považovat za nejdůležitější to, kdo rozhovor vede, a přisuzovat této osobě nějaký význam. Když si vytvoříte představu o Toni a budete na tuto představu reagovat úctou nebo vzdorem, souhlasem nebo nesouhlasem, bezprostřední naslouchání a pozorování se zablokuje.<br />\nMáme o sobě představy, je to tak? Můžeme si v duchu někoho představit -  zavřeme oči a vzpomene si docela přesně, jak ta osoba vypadá. A můžeme si tu představu ověřit, když se na dotyčnou osobu přímo podíváme. Takže existují neškodné, přiměřeně přesné představy jak vypadají druzí nebo my sami.<br />\nAle existují i jiné představy. Na základě minulých znalostí a zkušeností si ukládáme  představy o tom, jaký kdo je. Pamatujeme si příjemné i nepříjemné zkušenosti, které spolu máme, a na základě těchto představ, vytváříme vzájemná pouta i zášť. Máme o sobě také představy založené na zakořeněných předsudcích, tradicích, spekulacích, drbech a klepech, zbožných přáních a tak dále.<br />\nPředpojaté představy nutně ovlivňují naše současné vztahy. Vzpomínky uložené v minulosti do mozku zabarvují a zkreslují současné vnímání. Každý z nás to může potvrdit. Dokud budu lpět na vzpomínkách, jak jsi mne zranil nebo zranila, nebo, jako jsi mne ponížil nebo ponížila svými poznámkami, tak tím bude můj současný vztah k tobě ovlivněn – budu se ti snažit vyhnout nebo k tobě budu přitahována. Pokud se to vše děje v mysli nepovšimnuto, bez jasného uvědomování, nemohu se s tebou setkat nově, bez předsudků, právě teď. Místo toho sleduji tu starou nahrávku, která zkresluje to, co se právě děje. Někdy je to zkreslení úplné. Jsme tak silně přesvědčeni, o tom jaký ten druhý je, že vše, co říká nebo dělá, jen pomáhá starou představu potvrdit.<br />\nMůžeme to vše inteligentně pozorovat a porozumět tak procesu vznikání představ a jejich důsledkům? My sami jsme nejlepší laboratoř. Když budeme právě v okamžiku, kdy se to děje, pozorovat jak představy vznikají jak se k nim připoutáváme, můžeme ten proces objasnit? Je nám jasné, že jakkoliv přesná představa, není reálná osoba? Co je reálná osoba?<br />\nPtáme se, zda můžeme vidět sebe i druhé právě takové, jací jsme v tuto chvíli, – ne představu, ne vzpomínku, ne spekulaci nebo zbožné přání, ne to čím bychom chtěli být nebo čím bychom chtěli, aby pro nás byl ten druhý. Nevytváříme další představy. Jednoduše se ptáme: „Co se děje právě teď, uvnitř i venku?“ Můžeme představy odhalit, takže nás přestanou ovládat, a uvidět, jací skutečně jsme?<br />\nAť už se spolu bavíme ve skupině nebo v soukromí, můžeme být skutečně spolu, takže přestane záležet na tom, co se stalo v minulosti, včera nebo před lety? Můžeme si společně naslouchat a pozorovat se bez předsudků?<br />\nNaslouchání a pozorování nejsou dva oddělené procesy. Žádný ze smyslů není oddělen od ostatních. Pokud nemyslíme v pojmech a nenecháme se omezovat zapamatovanými znalostmi, pak  smysly pracují jako jeden celek. Pokud nás neovlivňují zapamatované znalosti, minulé zkušenosti, chtivost a strach, pak mezi námi nedochází k rozporům. Zkoumáme se, nasloucháme si, pozorujeme se. Nejsou zde dva různí lidé, protože rozdíly v osobnostech teď nehrají roli. Osobnost se rozvíjí v důsledků různých zděděných sklonů a nadání, odlišných rasových, sociálních a kulturních vzorců chování, které do nás vštěpovali při naší výchově a vzdělávání. Ale osobnost a její podmíněnost přestane být důležitá, když se začneme dívat přímo, právě teď, když všechny smysly pracují jako jeden celek, a volně nasloucháme a vnímáme s otevřenou myslí, tělem a srdcem. Nejdůležitější je  naslouchat a pozorovat naplno, právě teď.<br />\nNejde o to držet se svého názoru. Chceme, aby bylo po našem, je to součást naší osobnosti – naše názory vytvářejí naše já. Co zbude z já, když se přestaneme s názory identifikovat, trvat na nich a bránit je. Napadne nás vůbec taková otázka? Nebo se okamžitě objeví strach? Strach, že jsem nic.<br />\nV tom spočívá tato práce: postavit se přímo čelem strachu, který se objeví, když vše o sobě zpochybníme. Nezpochybňujeme, abychom hledali chyby nebo něco obhajovali, bojovali s něčím nebo něco vylepšovali. Tato pochybnost nám umožňuje bez ustání zkoumat naše nejhlubší základy. Víte co tím myslím? Odkud se to všechno vzalo, naše identita, naše hluboká připoutanost k tomu, co jsme, a okamžitá ochota to bránit? Je to všechno, co nás tvoří? Co zůstane, když zmizí připoutanost k osobnostním rysům, názorům, minulé zkušenosti, znalostem a tak dále? co zůstává?Co zůstane, bez připoutanosti a obrany? Nezkoumáme to rutinně, mechanicky, s nějakým záměrem, ale důkladně, pečlivě, s velkou zvídavostí a zájmem.<br />\nMůže náš vzájemný vztah spočívat ve společném naslouchání a pozorování? Můžeme rozpoznat vznikající představy a nechat je stranou, aby nenarušovaly naše společné naslouchání a pozorování?<br />\nNení možné odstranit naši minulost. Je ale možné, abychom naslouchali a přitom chápali co minulost skutečně tvoří? Je to paměť myšlenky, představy a s nimi spojené pocity a emoce? Tyto obsahy nejsou přítomné právě teď. Pokud otevřeně nasloucháme, zůstává minulost stranou.<br />\nPokud si myslím, že někdo jiný dokáže naslouchat lépe než já, tak se rozjede celý ten složitý mechanismus pocitů méněcennosti, nesmělosti a strnulosti. Děje se to, když se srovnáváme s druhými. To není nic nového: všichni to známe, srovnávali jsme se s druhými nebo nás srovnávali učitelé, rodiče a přátelé. Minulé i současné srovnávání je spojeno s úzkostí, bolestí a zraněním.<br />\nDíky své neurofyziologické struktuře má mozek úžasnou schopnost propojovat různé prožitky. Pokud si jasně neuvědomujeme, co se právě děje, pak současný prožitek vyvolá minulé zkušenosti: pocity, emoce, reakce a potlačené i nepotlačené vzpomínky. Zjevně nejsme v našem prožívání nezávislí na druhých lidech. Jsme ovlivněni myšlenkami, pocity a emocemi, které prožívali naši rodiče a další lidé, když na nás reagovali. Projevuje se v nás jejich strach, vztek, víra a naděje. Tyto vlivy sahají ke generaci našich rodičů, jejich rodičů a tak dále do minulosti až k našim zvířecím předkům. Můžeme sami u sebe pozorovat tyto vlivy? Pozoruji, že když reaguji bez uvědomění, ze zvyku, automaticky, tak vlastně reaguje celá minulost. Nikoliv jen má osobní minulost, ale vše, co mne kdy ovlivnilo. A to bylo všechno a všichni.<br />\n	Je možné aspoň na chvíli nahlédnout, že to, co právě teď reaguje, je vědomá i nevědomá paměť?  Co nás právě teď tvoří – vás i mne? Když se naštvu, mohu vám říci něco zraňujícího – nebyl to můj záměr, nechtěla jsem tak zareagovat, ale prostě to vyhrklo ven. Odkud se to vzalo? O čem jsem přemýšlela? Co jsem si představovala? Na co ve vás jsem zareagovala? Bylo to přiměřené?  Mělo to smysl? Já opravdu nevím. Podívejme se na to všechno čerstvě, naslouchejme znovu. Co se děje uvnitř a co se děje venku? Možná si na vás nebo na sebe promítám něco, co nemá žádnou souvislost s tímto živým okamžikem, ale je to naopak plně závislé na mrtvé minulosti.<br />\nMáme dobré důvody zkoumat, zda se můžeme od minulosti osvobodit. Když teď necháme stranou svoji osobní situaci a podíváme se na věci globálně, tak uvidíme, že všude na světě se za celou lidskou historii nezmenšilo množství strachu, chamtivosti, konfliktů, násilí, obrany, válčení, pomsty a nevyslovitelného utrpení.<br />\nA v našem nejužším kruhu, já a ty, manžel, manželka, přátelé – reagujeme stále na základě minulosti? A co děti? „Vychováváme“ je na základě toho, jak jsme sami byli vychovaní? Objeví se v nás vztek, strach a násilí v důsledku toho, co jsme zažili jako děti před mnoha lety?<br />\nOvládají stejné mechanismy všechny lidské bytosti? Když zkoumáme mechanismy, které ovládají tělo i mysl, objevujeme tělo i mysl ostatních lidských bytostí nezávisle na osobnosti, historickém období a zeměpisné oblasti. To je na téhle práci krásné. Když totiž objevíme, co je nám všem od nepaměti společné, objevíme také soucit a laskavost. Ne lásku ke konkrétní osobě, ale explozivní lásku, ke všemu a všem.<br />\nNenaznačuje už samotná otázka: „Jaký máme mezi sebou vztah?“, jistou vzdálenost a oddělenost? Můžeme se tak zeptat, ale vidíme, jak je to omezené? Pokud to opravdu a do hloubky vidíme, pak nás nic nedělí.<br />\n<br /><a href=\"/toni_packer\"> ... Zpět na stránku o Toni Packer</a><br />\n<br /></p>\n\";s:12:\"safe_summary\";s:0:\"\";}}}}',0,1668229831,1),('field:node:47','a:1:{s:4:\"body\";a:1:{s:3:\"und\";a:1:{i:0;a:5:{s:5:\"value\";s:43273:\"<br><a href=\"/toni_packer\"> ... Zpět na stránku o Toni Packer</a>\r\n<br>\r\n<i>Otázky v tomto interview kladl Jacek Dobrowolski. Interview proběhlo v červnu 1986. Následně si Jacek s Toni vyměnili ještě dopisy, které jsou zde také uveřejněny. Jacek je bývalý zenový student a překládal pro Toni na jejích workshopech a meditačních ústraních v Polsku.  </i><br>\r\nJACEK:Toni, před dvěma lety jsi navštívila konferenci „Ženy a Americký buddhismus“, která se konala v Zenovém centru Providence. Mluvila jsi tam o lpění na představách a jasném porozumění. Tvoje řeč (viz kapitola Osvobození od představ) byla později publikován v časopise Primary Point. Podle toho, co jsem slyšel, byla tvoje řeč dobře přijata a některým učitelům Dharmy připadala velmi pronikavá. Ale někteří tě začali kritizovat: „Má problém s formou.“, „Je připoutaná ke svobodě.“, Tohle je spirituální klaustrofobie.“ - čímž naznačovali, že nehledě na to jak hluboký je náš vhled, musíme  se projevovat jako určitá osoba, nemusíme se bát forem, ale používat je, a nemusíme se bát nálepek, které nám druzí dávají, protože se tomu stejně nedá zabránit. Co můžeš říct k takovým komentářům?\r\nTONI: Nemám žádný problém žít s „formami“ - co to vlastně znamená? Jsme lidské bytosti a myslíme, cítíme, jíme, pijeme, spíme, vylučujeme, učíme se, pracujeme, tvoříme bavíme se, komunikujeme spolu a tak dále. Opustila jsem uznávané zenové centrum, protože začalo být naprosto jasné, že nemohu pokračovat v práci a kritickém zkoumání uvnitř systému, který je určený k výuce a propagaci specifické náboženské tradice. Tak jednoduché to je.\r\nDokud si nějaký systém přivlastňujeme jako „náš“ a identifikujeme se s ním, tak ho nemůžeme kriticky zkoumat a jasně vidět. Tam, kde je optický nerv spojen se sítnicí, je slepá skvrna. Máme slepou skvrnu všude, kde jsme připoutáni. Můžeme uvidět, že jsme připoutaní – jasně si to uvědomit? Když naplno uvidíme připoutanost a přivlastňování, včetně jejich příčin i následků, pak samotné uvědomění již vede k tomu, že se začneme odpoutávat.\r\nPokud to mohu posoudit, tak kritika, kterou jsi zmínil, pochází od lidí, kteří slyšeli jak Toni mluví, (nebo jak někdo mluví o Toni), ale kteří sami možná nikdy nezkoumali, jak hluboce jsou psychologicky podmíněné všechny stránky života.  Nežli spekulovat a vyjadřovat se o tom, co Toni dělá, jaké má problémy a k čemu je připoutaná, není lepší rovnou za ní přijít a, pokud mají opravdu zájem, zkoumat to spolu s ní? Kdykoliv přijdete, můžeme to spolu otevřít. Myslím, že mě nikdy neunaví prozkoumávat cokoliv znovu od úplného začátku. Když si společně sedneme a začneme pracovat, společně objevujeme lidské tělo a mysl, kriticky zkoumáme naše hluboce zakořeněné předpoklady a závěry, naši víru tradice a učitele, vždycky se odhalí něco nového. V prvé řadě můžeme přijít na to, proč vlastně ulpíváme.\r\nCo znamená diagnóza „spirituální klaustrofobie“? Znamená to bát se života ve spirituální kleci? Být v kleci spirituálních představ a programů. Když poznáme, že jsme v kleci, tak z ní přeci vyjdeme ven. Moudré poznání nám to umožňuje. Klaustrofobie znamená panický strach z uzavřeného prostoru, kdy nevidíme cestu ven. Přímý vhled, že jsme uzavřeni, nás naopak může osvobodit. A pokud k tomu dojde, tak už se zpátky do klece nikdy nevrátíme.\r\nJACEK: Minulý rok řekl Soen Sa Nim v zenovém centru Providence, že nejhorší mysl je  diktátorská mysl; pak chybí láska , rovnost, svoboda a harmonie. Také poznamenal, že Buddha nikdy neříkal: „Následuj mne, věř ve mě“. Na konci své řeči sdělil svým studentům: „Musíte se stát zcela nezávislí.“ S takovými slovy jistě souhlasíš, není to tak?\r\nTONI: Nejde o to souhlasit s něčími slovy, ať už je řekl Buddha nebo někdo jiný. Rozumíme jasně sami pro sebe, co ta osoba říká a z jaké tradice pochází? A pokud ne, máme svobodu to zevrubně kriticky zkoumat?\r\nKdyž slyšíme varování: „Musíte se stát zcela nezávislí.“ vytváříme tím ideál nezávislosti?  A pokud se zabýváme takovým ideálem, můžeme přitom objevit jak naprosto jsme závislí?\r\nKdyž se připojíme k nějaké spirituální skupině nebo meditačnímu centru, většinou se předpokládá, že se budeme podílet na spoustě aktivit, obřadů, rituálů, slibů, na etiketě atd. Každé zaváhání je interpretováno jako ego, zatímco splnění toho, co je vyžadováno, i přes pochyby, je bráno jako zmenšování ega. Mysl si rychle zvykne na nové obřady a na to, jak se máme chovat k „učitelům“, „starším studentům“, „pokročilým studentům“ a „začátečníkům“. Ve skutečnosti jsme na tyto vzorce chování zvyklí již z domova, ze školy, z práce, z církve a tak dál. V novém prostředí se jen posilují staré vzorce. Vidíme jak se uctívaný učitel podílí na tom co se děje a schvaluje to.  A nejen současný učitel – obřadně jsme propojeni s celou linií učitelů, kteří se všichni podíleli na tom, co děláme, a schvalovali to. Takže naše hluboko zakořeněné zvyky jsou upevňovány aniž by nás někdo povzbudil ke kritickému zkoumání a pochybnostem. Naopak – pochybnosti jsou „projev ega“. Mysl si v tom všem najde útočiště. Když se staneme součástí nějaké skupiny, utišuje to pocity viny, úzkosti, osamělosti a izolovanosti. \r\nA pak učitel řekne: „Musíte se stát zcela nezávislí.“ Jiný učitel řekne: „Učitel by neměl ovlivňovat své studenty.“ Ale co to opravdu znamená? Nepředstavuje snad učitel celou tradici, která nás tak oslovila a zaujala?  Jak se na tom můžeme stát zcela nezávislí? To je vážně těžká otázka. Může být lidská bytost nezávislá na minulosti – ne jen v teorii, ale skutečně?\r\nTak – můžeme právě teď začít naslouchat a pozorovat, okamžik od okamžiku, a jasně porozumět tomu, co se děje v přítomnosti a co se dělo v minulosti? Jak neustále hledáme útočiště, která pak bráníme, místo abychom čelili strachu, pocitům viny, osamělosti a nebezpečí?\r\nJACEK: Jak napodobujeme …\r\nTONI: Jak napodobujeme! Aniž bychom si to uvědomovali, napodobování nám dává pocit, že někam patříme, pocit identity. Dychtíme být jako někdo, koho obdivujeme nebo uctíváme – snažíme se být jako on nebo ona a přitom se vyhýbáme jakémukoliv kritickému zkoumání.\r\nJACEK: Odmítáš učit jako diktátor, ale i když se člověk snaží dávat si pozor, aby se z něj  nestala mateřská, otcovská nebo jiná autoritativní postava, tak pokud mluví s velkou jistotou, lidé kteří mu naslouchají se mohou snažit ho do té role dostat. Dokonce se na tobě mohou stávat nevědomě závislí a ty nemusíš být schopna odhalit všechna taková pouta.\r\nTONI: Tvoje otázka vzbuzuje další dvě otázky. Pokud nějaká osoba mluví k lidem s velkou jistotou, ovlivňuje je svojí osobností nebo poukazuje na jiné autoritativní osoby? Ovlivňuje lidi silou slov? Je naslouchající ovlivňován, aby stal následovníkem a přívržencem, který všemu věří, aniž by kriticky zkoumal, zda to platí, a jen mechanicky opakuje, co bylo řečeno?\r\nA druhá otázka je: Co se děje v osobě, od které mnoho lidí očekává pomoc. Vytváří si o sobě představu: „Jsem někdo zvláštní, někdo důležitý, jsem spirituálně pokročilý, osvícený …“ „Já vím ...“.\r\nJACEK: „Já vím.“ - to je nejhorší.\r\nTONI: „Já vím a ty nevíš. Jen poslušně dělej co ti říkám a jednou možná budeš také vědět.“ Můžeme takové představy okamžitě uvidět a rozpustit? Nikdo si nemůže být jist, že na něj tyto představy nemají vliv. Musíme se dívat. Pokud je neuvidíme a nerozpustíme, stále si o sobě děláme iluze a oddělujeme se od ostatních.\r\nPodívejme se ještě na tu první otázku. Pokud nedojde k přímému vhledu, je každý z nás ovlivnitelný slovy a autoritativními osobami. Pokud nerozeznáváme pravdivost a nepravdivost řečeného, bez ohledu na to, kdo to říká, tak může být naše porozumění nejvýše intelektuální. Nebo těm slovům prostě uvěříme a budeme je věrně opakovat bez jakéhokoliv vhledu. K takovému ovlivnění dochází, bez ohledu na řečníka.\r\nTaké jsi se zeptal: Můžeš odhalit jestli se k tobě nějaká osoba připoutala? Můžu to odhalit a nemusím, ale vždycky můžeme tuto otázku týkající se autority a připoutanosti otevřít při vzájemných rozhovorech a setkáních. Mluvíme o tom znovu a znovu a znovu. A jestli někdo získá nebo nezíská vhled do připoutanosti a odpoutá se … nikdo to nemůže udělat pro někoho jiného. Musíme objevit pravdu sami pro sebe. \r\nTo mne přivádí zpátky k té otázce, co se děje v osobě,  od které ostatní očekávají pomoc. Jsem závislá na tom, že ke mně lidé chodí a naslouchají mi. To by bylo velmi nebezpečné. Pozorně zkoumám možnost, že jsem závislá. Společně o tom diskutujeme a zkoumáme to. Myslím, že učitel, který je závislý na svých studentech, je nutně bude nějak využívat. Jak by to mohlo být jinak? Může existovat svoboda a láska tam, kde je jakákoliv závislost a připoutanost? Myslím, že jsem naprosto zodpovědná za to, co dělám a říkám, ale jak to lidé vnímají, využívají, zda si to správně nebo mylně vykládají, to už není jen na mě.\r\nJACEK: To o čem mluvíš  ve svých řečech, je velmi podobné tomu, co říkal zesnulý Jidddu Krishanmurti. Celá desetiletí mluvil o pozornosti, kritickém zkoumání, mluvení a vidění, závislosti, svobodě a nepodmíněné lásce. Jak Krishnamurtiho vnímáš a jak blízko se mu cítíš být?\r\nTONI: S mým manželem jsme několikrát jeli do Ojai v Kalifornii, abychom ho slyšeli, a také jsme ho slyšeli ve Švýcarsku a jednou v Anglii. Nikdy jsme ho osobně nepotkali. Teprve poté co jsem se setkala s jeho dílem, začal mi z očí padat závoj a věci se projasnily. Zesílily se mé pochyby o tom, co dělám v zenovém buddhistickém centru. Přednášela jsem, setkávala se se studenty, účastnila se obřadů a rituálů, a později jsem celou tu hrůzu měla na starost. Otevřely se všechny ty otázky kolem autority a ovlivňování lidí. A začalo být jasné, že nemám na výběr, zda tam zůstanu. Musela jsem odejít.\r\nPtáš se mne jak blízko se cítím být ke Krishnamurtimu. Když dvě lidské bytosti, ty a já, vidí tu samou věc přímo a úplně, v tomto okamžiku, pak přestane mít smysl ptát se na „blízkost“. Přestane existovat „já“ a „ty“, neexistuje jakákoliv oddělenost. Začne se dít něco zcela nového, svobodného, co nikomu nepatří. Na nikom to není závislé. Je to jasné?\r\nJACEK: Ano.\r\nTONI: Zbývá z té otázky ještě něco, na co jsem neodpověděla?\r\nJACEK: Jak ho vnímáš?\r\nTONI: Jak ho vnímám? \r\nŘekla jsem, že teprve poté co jsem se setkala s jeho dílem, začalo mi být jasné co musím udělat. Krishnamurti se nikdy nestavěl do popředí. Vždycky varoval: „Řečník není důležitý.“ Co je důležité, je vidět sám pro sebe pravdivost či nepravdivost řečeného. Nikdy ani náznakem nevyzýval, aby ho lidé následovali či uctívali. To všechno byl pro něj  „nesmysl“ a opovrhoval tím. Stačí to?\r\nJACEK: Ano, díky moc.\r\nSlyšel jsem jak jeden zenový buddhistický mnich řekl, že „naslouchat Krishnamurtimu je velmi ošemetné“ protože nenabízí žádnou formální meditační praxi. Ty ale formální praxi ve svém centru nabízíš. Konají se zde sedmidenní ústraní, udržuje se mlčení a střídají se periody sezení, chození a manuální práce. Pronášíš řeči a ti kdo chtějí se mohou zúčastnit společných rozhovorů zvaných setkání. Sezení je dobrovolné, ale co jsem si všiml, tak lidé málokdy sezení vynechají. Atmosféra v místnosti, kde se sedí, je průzračná a naplněná jasným uvědomováním, přestože tam není žádný oltář. Přítomnost krásných zelených květin uprostřed místnosti a v jednom rohu dodává tomu místu auru meditační haly. Dodržuje se jen minimální etiketa – žádné úklony ani kyosaku, žádné recitace a téměř žádné pomůcky, jen zvon oznamující začátek a konec meditace v chůzi. Při chůzi je možné držet ruce jakýmkoliv způsobem, třebas je jen volně spustit podél těla nebo je strčit do kapes. Přesto se lidé pohybují pozorně a pečlivě a zdá se, že se utváří jistá forma. Když jsem to popsal Georgi Bowmanovi tak poznamenal: „Bez ohledu na to, jak to nazývá, když se tam sedí, chodí, pronáší se řeči a konají se rozhovory, tak jde stále o zenový výcvik.“ Co na to řekneš?\r\nTONI: Náhodnému kolemjdoucímu by mohly některé z forem, které popisuješ, docela dobře připomínat klasické zenové ústraní. Nicméně neustále tyto formy přezkoumáváme a občas je změníme. Hlavně zkoumáme, zda opravdu přispívají k hladkému fungování tichého ústraní nebo zda byly přejaty díky nezpochybňovaným předpokladům a zvyklostem.\r\nV našem informačním letáku se píše, že lidé mohou využívat program jak je jim libo, pokud udělají práci, ke které se zavázali, a budou udržovat mlčení. Mimochodem, často se stává, že v místnosti, kde se sedí, je jen pár lidí, i když to na jednom konkrétním ústraní, které jsi zmínil, mohlo být jinak. Lidé také mohou sedět na jakékoliv židli a využívají toho.\r\nAle mohu se znovu zeptat: proč bychom to, co se tu děje, měli srovnávat a nálepkovat? Děláme to pořád. Ale opravdu něčemu lépe porozumíme, když tomu dáme jméno a s něčím to srovnáme. Důležité je přímo si uvědomovat co v mysli děje, právě když se to děje, - například uvědomit si srovnávání a pozorovat jeho bezprostřední důsledky. Kde je uvědomování, když se objeví srovnávání. Nebylo uvědomování nahrazeno předpojatým vnímáním, které je omezeno minulou zkušeností a spojeno s různými představami, pocity a emocemi?\r\nKdyž někdo řekne: „Toni stále vede zenový výcvik.“, co tím chce doopravdy vyjádřit? Proč to říká? Mohu o tom spekulovat, ale abych na to přišla, musela bych s ním mluvit osobně.\r\nJestli Krishnamurti nabízel nějakou formu meditace nebo ne, je mi úplně jedno. Znovu – chápeme opravdu co Krishnamurti říká nebo mu nerozumíme, a proto si do něj promítáme naše představy?\r\nJACEK: Mám otázku, která se týká sezení. Nedávno v průběhu sesshinu v Maine řekl Genpo Sensei, že existují dva druhy sezení – uzavřený a otevřený. Uzavřený je založen na vůli a úsilí, má za cíl budoucí probuzení, obětuje přítomný okamžik. Je to praxe, při které dochází k jednobodovému soustředění a smyslový svět přestává být vnímán. Může probíhat nějaký druh zkoumání (koan) nebo nemusí (mantra nebo vizualizace). Tato praxe může vést ke zkušenosti kensho, ale povaha lidské mysli je taková, že se při tom uzavře, a celý ten proces začne znova od začátku a může se opakovat do nekonečna. Na druhé straně při otevřené praxi, sedíme bez úsilí, přijímáme přítomný okamžik a nahlížíme cokoliv právě vzniká, nemáme žádné cíle ani představu budoucího probuzení. Je to „jen sezení“, shikantanza  jak tomu říkají Japonci, bez objektu, bez zkoumání. Zdá se mi, že ty nabízíš otevřenou praxi „jen sezení“, bez násilného zkoumání jako je mu? mu? nebo kdo? kdo?, ale přesto s jistým zkoumáním, nebo intimním tázáním či zájmem, s otázkami jako: „Co to je?“ nebo: „O čem to všechno je?“ Souhlasíš?\r\nTONI: Já ve skutečnosti nic nenabízím. Když lidé přijedou na tiché ústraní, tak začneme okamžitě zkoumat co se děje v mysli. Proč jsme přišli na toto ústraní? Co tady chceme? Je jednoduché říci: „Nemějte žádné cíle, jen tiše seďte, přijímejte přítomný okamžik a nemyslete na probuzení.“ Ale děje se to opravdu? Musíme se na to podívat.\r\nNeobjeví se myšlenky na to, že něco chceme získat, hned jakmile si sedneme a začneme být na krátké okamžiky pozorní? Objeví. Od nejranějšího dětství jsme se to učili a co nám paměť sahá, jsme to pozorovali u druhých. „Dělej něco. Buď někdo. Dostaň se někam.“ Nebo „Buď zticha. Přestaň si hrát. Nedělej to. Nemysli. Nechtěj to anebo tamto. Bud v přítomnosti.“\r\nMůžeme si uvědomovat jak běží proud myšlenek, příkazů, reakcí, tužeb, cílů, aniž bychom to posuzovali, aniž bychom na to pozitivně nebo negativně reagovali? Dokud jsem zamotaná do toho, co chci nebo co nemám chtít, tak si chtivost samotnou neuvědomím. Chtivost běží dál navyklým způsobem. Co je chtivost? Můžeme to vidět?\r\nVidíš ten rozdíl mezi chtěním něčeho a samotným procesem chtění, tak jak se projevuje  všude v mysli a v těle? Vždycky se vracím k téhle otázce: Opravdu nás zajímá jak  mysl pracuje okamžik od okamžiku? A pokud ano, můžeme to prostě a tiše sledovat?\r\nOdpovídá to na tvoji otázku?\r\nJACEK: Částečně. Protože zastáváš zkoumání a tázání, tak bych rád, abys upřesnila jaký typ zkoumání zastáváš.\r\nTONI: Já nezastávám žádný typ zkoumání a tázání, ale já zkoumám. Ty nebo kdokoliv jiný se na tom můžete podílet – je to otevřené pro každého.\r\nJACEK: A jak máme zkoumat?\r\nTONI: Můžeme si uvědomit právě teď, že mozek by chtěl vědět jak – chce se chytit nějaké metody? Vidíš to? Může nastat prosté, klidné pozorování, tiché naslouchání tomu, co se právě děje?\r\nNaslouchej! Dýcháme, ne? Zkusme jen na okamžik tiše naslouchat. Nádechy a výdechy nemusíme počítat, nemusíme je nazývat „nádechy a výdechy“, nemusíme se na ně soustředit. Dýchání nemusíme pojmově rozpoznávat. Stačí mu naslouchat. Nemusíme si říkat: „Dýchám.“ nebo „Uvědomuji si svůj dech.“ nebo „Vím co to je.“, stačí naslouchat beze slov, uvnitř, bez rozpoznávání.\r\nJe dech oddělený od zvuku ptáků? Automobilu? Letadla? V okamžiku, kdy „rozpoznáme“ zvuk, mozek ho pojmenuje, je to příjemné nebo nepříjemné, v tom okamžiku se objevuje oddělenost – mnoho oddělených zvuků a já oddělené od toho co slyším. Vidíš to?\r\nNaslouchej znovu – jen otevřenost bez rozpoznávání.\r\nJACEK: Ano, to je jasné – pozorující, nerozpoznávající mysl. Ale otázka je, jaký druh  zkoumání se má objevit.\r\nTONI: Já nevím, jaké je to zkoumání. Je to jen otevřené zkoumání, tázání, naslouchání, zájem. Žádná předepsaná metoda. Jakmile najdeš nějakou techniku, připoutáš se k ní a přestaneš otevřeně naslouchat. Mysl ulpívá na metodách, protože v nich nachází jistotu. Skutečné zkoumání nemá žádnou metodu, žádné rozpoznávání – jen zájem bez omezení, zranitelný, děje se právě to co se právě děje uvnitř i venku. Ne slova, myšlenky nebo reakce na ně, jen prostá fakta.\r\nDejme tomu, že se objeví se úzkost … začneme okamžitě reagovat tím, že ji „rozpoznáme“, jako něco co známe z minula a vzepřeme se proti tomu? „Ach jo, už zase – nenávidím to – je to čím dál tím horší, jak se toho mohu zbavit?“ a tak dále. Zkoumání znamená jen to potkat, jako by to bylo poprvé, tiše to pozorovat, procítit to, nechat to, ať se to pohybuje, jak potřebuje, ať se odhalí, co to je zač, nezasahovat do toho pojmovým rozpoznáváním.\r\nJACEK: Tvoje poslední brožurka nese název Vidění bez rozpoznávání. Jistý zenový mistr často užívá frázi „mysl, která neví“ a „jasné vidění“, ale trvá na tom, že jasné vidění nemůže nastat bez koanové praxe. Ty teď říkáš, že všechny systémy podmiňují mysl. Pracuješ s lidmi, necháš je ať si přinesou své vlastní problémy a pracují na nich – jsou to koany jejich vlastního života – a společně se na to díváte. Ale nemyslíš, že se ve Centru Springwater objevuje jistý žargon, a že  se v průběhu vaší práce může objevit podmiňování?      \r\n  TONI:  Samozřejmě, že se může objevit. A objevuje se. A co se týče výroku, že jen skrze studium koanů je možno dosáhnout jasného vidění – jak to může někdo vědět? Proč to někdo tvrdí? Na jakém základě?\r\nKdyž má někdo výcvik v koanové praxi, tak bude zastávat tuto metodu. A když má někdo jiný výcvik, tak bude zastávat zase jinou metodu. Propagujeme to, o čem si myslíme, že to známe. Je to bezpečné. Ale skutečnost nemůžeme poznat. Je to takhle jednoduché. Jakýkoliv název dáte tomu, co se nazvat nedá - vhled, skutečnost, jasnost, probuzení, není to důsledkem žádné příčiny. Není to důsledkem metody nebo výcviku. Tak proč podmiňovat lidskou mysl tím, že jí řekneme: „Když uděláš tohle, dosáhneš probuzení.“?  Všichni chceme jasnost, bezpečí a úžasné zážitky, protože se cítíme tak naprosto prázdní, nejistí a vystrašení. Dokud jsme vystrašení a plni chtění, zůstáváme zcela bezbranní vůči manipulaci a zneužívání.\r\nJACEK: Ano, přišlo mi zvláštní, že se tenhle zenový mistr probudil (píše o tom ve své knize) když recitoval dharani. Ale zdá se, že pro něj představuje nejcennější nástroj ten, který zabere u většiny lidí, a to je podle něj koanová praxe.\r\nTONI: Co je to koan – co to znamená pracovat na koanu. Jestliže koanem je jediné slovo, jako mu, tak pracovat na něm znamená ho při výdechu vyslovovat nahlas nebo neslyšně a přitom se snažit do něj zcela pohroužit a vyloučit vše ostatní až do bodu, kdy dojde k úplnému zapomenutí na sebe sama. Cílem je zastavit rušivé hnutí mysli a ve dne v noci se snažit neztratit soustředění. Při této práci zcela jistě není mysl ve stavu otevřené pozornosti přijímající bez výběru vše, co přichází.\r\nJiné koany tvoří výroky, popisy nebo dialogy, které jsou pro náš podmíněný a nejednotný způsob myšlení nepochopitelné nebo matoucí. Pojmová mysl do nich nemůže získat vhled. Mnoho koanů vyjadřuje stav mysli ve kterém jsou odhaleny a rozpuštěny klamy, které vytváří sebestředné myšlení. Krása koanu je krása mysli, kterou neomezuje já. Myšlením toho není možné dosáhnout. Otázka je, zda můžeme vidět a porozumět koanu neduálně, bez rozporů? Tak odhalí svůj význam.\r\nOd nepaměti tvoří náš život série protikladných, matoucích, nepochopitelných událostí, které vytváří nejednotná, do sebe uzavřená, podmíněná mysl. Až na krátké chvíle rozkoše a radosti, žijeme uprostřed konfliktů, svárů, násilí a nevýslovného utrpení. Zároveň se snažíme získat pro sebe mír, harmonii a štěstí. Nepochopili jsme dost jasně základní příčinu tohoto dilematu. Co je to? Je možné to vyřešit? Opravdu nás tato otázka zajímá? Pokud ano, máme dost energie, abychom na to přišli? Můžeme začít sledovat jak ve skutečnosti a v představách myslíme, mluvíme, reagujeme, prožíváme emoce a vztahy? \r\nPokud mysl opravdu důkladně zkoumá a ne jen přemýšlí – pak jaký je rozdíl mezi tím jestli zkoumá koan nebo skutečnost, právě teď. Nesmírně důležité je samotné vidění, nikoliv to, co vidíme. \r\nVšimla jsem si u sebe i u druhých, že při práce s  koany umožňuje zachytit a vytáhnout hluboko uložené vzorce myšlení a chování. Koan umožňuje zbavit se těchto vzorců. Ale někdo ho může používat, aby při sezení něčím zaměstnal mysl místo, aby čelil přítomným obtížím. Jeden zenový mi učitel mi jednou řekl: „Když lidé nedostanou další koany, poté co vyřeší ty první, tak by opustili centrum.“ Co je to za mysl, co je to za okamžik, kdy nemusíme nic dělat, nic očekávat,  ničeho se držet?\r\nKdyž pracujeme na koanech, sledujeme také soustavně a důkladně pocity úspěchu a pýchu, kterou může vyluštění koanu vyvolat? Uvědomujeme si to? V práci na koanech je zabudovaný systém odměn. Je spjatý s prastarými pocity úspěchu a selhání. Zůstáváme závislí na učiteli, který rozhoduje kdo projde a kdo ne? Naplňuje nás učitel a starší studenti úctou, protože již prošli všechny koany?\r\nVidíme jak se objevují pocity elitismu. Že máme to, co druzí nemají, nebo nemáme to, co druzí mají? Vznikají mezi studenty koanů ambice a soutěživost – srovnávání, kdo prošel kolik koanů a jaké? Tato srovnávání vznikají jak u studentů, tak u učitelů. Děje se to, když se zapleteme do jakéhokoliv systému. Můžeme si to uvědomit zcela prostě a s pokorou a skoncovat s tím? Pokud ne, tak se sebestřednosti, snažení, násilí a utrpení nezbavíme, bez ohledu na to kolika koany jsme prošli.\r\nTak – ať už pracujeme na koanu nebo jiném problému – uvědomuje si mysl jasně tyto pasti?\r\nJACEK: Věříš, že se skrze naše osobní problémy můžeme dostat až za naše osobní ego, tam kde je ticho a prázdnota, tam kam by nás měly vést koany?\r\nTONI: Osobní ego je náš osobní problém a vede nás v bludných kruzích. Prázdnotu a ticho není možné dosáhnout žádnými metodami. Žádným způsobem se toho nedá dosáhnout. Existují různé praxe díky kterým je možno vytvořit klidné a prázdné stavy mysli, ale my se teď nebavíme o vytvořeném klidu a prázdnotě. \r\nNěco zcela nového vzniká, když není mozek spolu se zbytkem těla mechanicky zaujatý chtěním, snažením, srovnáváním, strachem, potlačováním, dosahováním, zastáváním, bráněním, obdivováním, vyznáváním a tak dál. Nejde o to zbavit se těchto pohnutek, ale vidět co se právě děje uvnitř i vně bez toho, abychom se obelhávali.\r\nMůže se celý ta obrovská proudící řeka mysli na chvíli zpomalit a zastavit. Nejde o to, naučit se zastavit mysl, ale vidět právě to co se děje a nenechat se tím pohltit. Dokud my, lidské bytosti, důkladně, svobodně, okamžik od okamžiku nerozumíme sami sobě, tak mezi námi nemůže nastat inteligentní, laskavý a soucitný vztah.  Rozpory a  utrpení nezmizí. Je to jasné?\r\nJACEK: Ano. Díky. Mám další otázku. Někteří ortodoxní přívrženci zenu by tě mohli označit jako spirituálně zmatenou, dezorientovanou, nevděčnou, arogantní kacířku, která zcizila části jejich tradice a snaží se překonat i ty největší rebelující radikály minulosti. Mohli by tvrdit, že učíš nejnižší formu zenu – tvým cílem není sebe-uskutečnění. Co bys na to řekla?\r\nTONI: Nevím co na to říci. Jakým způsobem mne lidé nálepkují a co o mně říkají je jejich věc. Rádi mluvíme o druhých lidech, shazujeme je nebo je chválíme. Proč? Můžeme sledovat, právě když drbeme, co v nás tolik touží chválit nebo kritizovat druhé? Proč je to tak uspokojivé a vzrušující někoho shazovat a cítit se nadřazený? K čemu je to dobré? Nesnažím se utéci před tvojí otázkou – takže, pokud se chceš na něco z toho znovu zeptat, odpovím na to.\r\nJACEK: Ano. Lidé tě shazují, říkají, že tento druh praxe není zaměřen na sebe-uskutečnění.\r\nTONI: Co si lidé představují pod „dosažením pravého já“? Silnou zkušenost, která vyřeší všechny naše každodenní problémy? Probuzení do stavu nirvány, blaženost, extázi? Věří lidé, že tohle je ten pravý význam? Pořád se mne na to ptají. Všichni jsme četli tolik příběhů o probuzení a  chtěli bychom to sami zažít. Dali bychom za to všechno, praktikovali jakoukoliv metodu, následovali jakéhokoliv učitele. \r\nCo je sebe-uskutečnění, když ne bezprostřední, okamžik za okamžikem uskutečňovaný vhled do dějů, které tvoří lidskou mysl. Můžeme okamžitě vidět a bezprostředně pochopit strach a chtivost – ne jen ty samotné pocity, ale i jejich základní příčiny a nutné důsledky? Nepřemýšlet o tom, nespekulovat, ale díky pronikavému uvědomování odhalit, co vlastně vidíme. Toto vidění, tato celistvá otevřenost, nemá nic společného s jakoukoliv zkušeností. Není zde nikdo, kdo by zakoušel,  kdo by uskutečňoval, kdo by cokoliv získával. Je to něco zcela nového a nepoznatelného.\r\nJACEK: Dalo by se říci, že to co děláš je „přirozená meditace“? Nemůžu teď přijít na lepší slovo pro meditaci … přirozený proces, díky kterému se můžeme zbavit všech těch příkras, technik a tradičních forem, a necháme prostě jen probíhat přirozené uvědomování.\r\nTONI. Ano. Ale pokoušíš se stále pojmově vyjádřit, co Toni dělá … je to tak? Měl by ses podívat, jestli to tak je.  \r\nJACEK: Dělám to kvůli interview.\r\nTONI: Je to jen kvůli interview? Ujisti se, zda nereaguješ příliš rychle. Podívej se, zda se neobjeví báječný pocit bezpečí, když něco pojmenujeme, když něco rozpoznáme, když se nám zdá, že jsme do věcí vnesli nějaký řád. Ale to je jen řád slov!\r\nTvoje otázka byla, zda dělám „přirozenou meditaci? Nevím co myslíš slovem „přirozený“. Nevím jestli můžeme být přirození. Co to je?  Není to slovo v současnosti trochu zneužívané?\r\nCo brání proudu laskavého, inteligentního a soucitného života? Zajímá nás to. Začneme to sledovat a pátrat po tom?\r\nJACEK: Nedávno jsi se rozhodla vypustit z názvu svého centra i slovo Zen, a používat prostě jen název Centrum Springwater. Cítíš že tím, že tím přetrháváš poslední vazby ke svému bývalému učiteli a zenovým patriarchům? \r\nTONI: Vazby k tradici a učitelům byly přerušeny již před několika lety. Slovo Zen jsme vypustili, protože i když jsme je používali velmi obecně, zjistili jsme, že nese příliš specifické významy. V myslích mnoha lidí je Zen pevně spojen s jistou specifickou tradicí, s buddhismem, s japonskými kulturními vzorci nebo prostě jen něčím orientálním. Objevuje se jak připoutanost k tomuto jménu a tomu, co představuje, tak i negativní asociace, kvůli kterým sem lidé přijet nechtějí.  Na druhou stranu, i když jsme zaregistrovali jen jméno Centrum Springwater, kdekoliv je to třeba dodáváme „pro meditační zkoumání a ústraní“. Springwater je geografický název místa, kde se centrum nachází. Je to krásné slovo, nepotřebujeme hledat jiné.\r\nJACEK: Toni, možná teď budu klást protivné a agresivní otázky, ale jsem opravdu zvědavý. Myslíš, že i nadále budeš předčítat úryvky z díla tvého oblíbeného zenové mistra Huang-Po?\r\nTONI: Nevím co budu při rozhovorech dělat. V minulosti jsem vždy poslední den ústraní četla z díla Huang-Po. Posledních pár ústraní jsem to neudělala. Nemohu předvídat co se stane v budoucnosti.\r\nJACEK: Rád bych se vrátil k otázce koanů. Říkáš, že všechny koany podmiňují mysl, Pracuješ s lidmi a dovoluješ jim, aby zkoumali své každodenní problémy, koany jejich života, a společně se na ně díváte. Ale nemáš pocit, že se přitom může objevit jistý žargon nebo podmiňování?\r\nTONI: To se děje. Když chybí bezprostřední pozornost, mysl se pohybuje v podmíněných kolejích. A je náchylná k novému podmiňování. Tak to je.\r\nJen o vidění mluvíme nebo opravdu žijeme pozorně a s laskavou péčí? Pokud je to zásadní otázka, tak je tu i energie, abychom na to díky naslouchání a pozorování přišli sami.\r\nJACEK: Autoritářský styl výuky uvnitř buddhistických tradic, kterému dominují muži, v minulých letech radikálně transformovalo několik meditačních učitelek. Ty jsi tu tradici opustila úplně. Zdá se mi, že se to časově shoduje s procesem osvobozování ženského principu v mysli  Američanů. Domníváš se stejně jako Soeng Sa Nim, že v blízké budoucnosti budou v Západní společnosti vládnout a dominovat ženy [oba se smějí] … včetně spirituálních učení?\r\nTONI: Mám názory, ale nechci se tu zaplétat do názorů – myslím, že o to nejde. Nepředpovídám co budoucnost přinese. Pokud uvnitř nás co nejdřív nedojde k důkladné změně, tak budu budoucnost podobná tomu, co se děje teď a dělo se i v minulosti. Ovládající a ovládaní se mění, ale dokážeme v sobě postřehnout tu nesmírně silnou potřebu ovládat nebo být ovládaný? Ať už jsme muž nebo žena, můžeme se položit tu samou otázku: Jaké jsou motivy našeho jednání a reagování? \r\nŽijeme podle kulturně podmíněných představ o „mužství“ a  „ženství“, „maskulinním“ a „feminním“? Pokoušíme se nahradit staré představy novými? Je naše jednání a mluvení ovlivně no vztekem a nenávistí, reagujeme na to, že nás někdo utlačoval, nebo že my jsme někoho utlačovali? \r\nMůže jednání vyvěrat bez představ – pouhá plnost bytí zahrnující jak mužské tak ženské? Všechny minulé revoluce jen různým způsobem udržovaly obecné vzory moci, ovládání a podrobení. Takže, pokud se pokoušíme vytvářet něco zcela nového, reagujeme jen na staré vzory, opakujeme je stále dokola jen v jiné podobě, nebo jednáme bez připoutanosti k jakýmkoliv vzorům a jasně vidíme, co je třeba udělat?\r\nJACEK: Nereagovat ...  \r\nTONI: Nereagovat! Pokud jsme nevšímaví, reagujeme automaticky a chráníme jen naše omezené zájmy. \r\nJACEK: A celé tohle téma vede přirozeně k další otázce. Nejen ženy odmítaly přehnaně „machistický“ styl zenového výcviku. George Bowman o tom řekl: „zatnete zuby a zatvrdíte srdce.“ Existuje několik mužských učitelů, kteří učí jemným způsobem a opravdu pečují o své studenty. Přemýšlím teď o mnoha jiných učitelích, které jsem potkal. Také nechci moc spekulovat o budoucnosti, ale zdá se, že nastává nová fáze po té první, která byla často tak upjatá a autoritářská.\r\nTONI: Autoritářství a upjatost se objeví, když chybí všímavost. Když chybí všímavost, ego funguje automaticky, sebestředně – to je možné pozorovat. Láska a péče nejsou spojeny s pohlavím. Láska a péče nejsou vlastnictvím mužů či žen, nejsou částí podmíněné osobnosti. Pokud jde o naučený vzorec chování, není to láska. Každá podmíněná  péče a laskavost se může změnit v násilí a nenávist, když se změní okolnosti. Co bylo kdysi „láskou“ se změní v nenávist a zášť. Myslím, že to všichni můžeme pozorovat u sebe i u druhých. Nepodmíněná láska a péče nezávisí na podmínkách a výcviku, ani na tom jestli jsme muž nebo žena. Daří se jim v nepřítomnosti já.\r\nJACEK: Takže by jsi nesouhlasila s C.G. Jungem, který tvrdil, že soucit má kořeny v ženství. Poukazoval na to, že ve většině náboženství bylo nutno  kult mužství vyvážit kulty ženských bohyň nebo bódhisattvů.  Mnoho lidí dnes tvrdí, že potlačená ženská energie vystupuje do popředí, protože žijeme v nevyrovnané, přehnaně racionální, diktátorské a násilné době, a proto je naprosto nutné, aby do našich vztahů pronikla láska a soucit, jinak na této planetě nepřežijeme. Samozřejmě, že soucit nemá pohlaví, samozřejmě, že mnoho z těch ženských kultů vytvořili muži, protože se báli přílišné maskulinizace jejich náboženství. Ale stále se mi zdá, že ta jemná, citlivá, soucitná stránka má ženský charakter, ačkoliv se projevuje jak ženách, tak v mužích.  \r\nTONI: Co to znamená, když říkáš: „má ženský charakter“?\r\nJACEK: Má to přisouzeno.\r\nTONI: Proč někdo říká, že jemnost a soucit mají ženský charakter? Vysvětluje jeden pojem s pomocí jiného? Co je ženskost? Co je soucit?\r\nNěkteré z nejkrásnějších buddhistických a hinduistických soch není možné označit ani jako mužské ani jako ženské. Vyjadřují něco co překračuje stereotypní představy. A socha je přitom také jen zobrazená představa. Co je soucit neomezovaný žádnými představami?\r\nJACEK: Jiná otázka. Myslíš, že je možné, překonat jistou tradici a přitom i nadále jednat v souladu s ní. Není to právě to, co udělal Bankei nebo Srí Ramana Maharishi? Někteří čínští potulní mistři měli, zdá se,  podobný přístup. Myslíš si, že opustit tradici, tak jak jsi to udělala ty, je jediná cesta?\r\nTONI: Já opravdu nevím co dělali Bankei, Ramana Maharishi nebo potulní čínští mniši. Mohu číst jejich slova, ale jestli opustili nebo neopustili tradici, to není můj problém. Často mi vytýkají jaká jsem arogantní a nevděčná, že jsem opustila tradici, když ani opravdu velcí mistři své tradice neopustili. K čemu jsou ta srovnání? Neodvádějí nás jen od práce, kterou je právě teď třeba udělat? \r\nPokud opravdu chceme nalézt příčinu lidských rozkolů, násilí a utrpení, neměli bychom pracovat s volnýma rukama, nezatížení jakýkoliv druhem nashromážděných znalostí? Tradice je nashromážděná znalost. Vidoucí mysl není omezená znalostmi. \r\nPtáš se, jestli cítím, že opustit tradici, tak jsem to udělala, je jediná cesta. Co myslíš „cestou“. Není to cesta „odtud“ „tam“. Neodešla jsem ani na protest ani kvůli nějakému principu, ale protože skutečnost neodhaluje žádná autorita, následování autorit či oddanost zapamatovaným a schraňovaným znalostem. V tom není cesta. Proto také není „jediná cesta“. Skutečnost není možné najít, když se snažíme dosáhnout něčeho v budoucnosti, ale dotýkáme se jí, když zkoumáme, žasneme a vidíme co je tento okamžik. A …\r\nJACEK: A nevíme, kam nás zavede.\r\nTONI: Nevíme. Nevíme. V okamžiku, kdy se tím začneme zabývat, kam nás to zavede …\r\nJACEK: Tak to bude jen vyspekulovaná odpověď.\r\nTONI: Ano, a přestaneme si uvědomovat se právě děje. \r\nJACEK: Nejsme připraveni nechat to být.\r\nTONI: Můžeme unikat do fantazií o budoucnosti. \r\nTakže, já se nezaplétám do srovnávání toho, co dělám, s tím, co dělají jiní lidé. Pokud jiní lidé chtějí srovnávat, je to na nich, ale můžeme všimnout, že se v mysli objevilo srovnávání, vidíme jaké důsledky má srovnávání v našem každodenním životě a vztazích? Dokud se s tebou srovnávám, dokud se srovnávám s představou, kterou o tobě mám, jak s tebou mohu doopravdy být?\r\nJACEK: Díky.\r\n\r\nJacek později napsal:     \r\n Od té doby co jsme spolu dělali interview se objevilo několik otázek. Byla bys tak hodná a odpověděla na ně v dopise? \r\nDobře rozumím tomu, že ve většině náboženských tradic autoritářské způsoby učení podmiňují mysl a zabraňují kritickému zkoumání. Zabraňují nám také osvobodit se od nánosů minulosti, od fantazií o budoucnosti a od pocitů vlastní důležitosti při postupu v tradiční hierarchii. Ale na druhou stranu existuje mnoho užitečných znalostí, které jsou tradičně předávaný mezi generacemi praktikujících. Například způsob jakým sedíme při meditaci, nalezení vhodných pozic  pro sezení trvalo lidstvu tisíce let. Někteří antropologové tvrdí, že lidé začali objevovat meditaci již během svrchního paleolitu. Na mastkových pečetích nalezených v ruinách Mohenjo-Daro, které vytvořila indická civilizace Harappa tři tisíce let před naším letopočtem, najdeme lidské postavy sedící v lotosové pozici se vzpřímenými zády a vedle nich symboly poukazující k hluboké meditační zkušenosti.\r\nNedávno zde vedli třídenní workshop dva američtí Indiáni. Musím říci, že jsem byl pohnut jejich vřelostí, inteligencí a srozumitelností. Kmen Seneců nazývá meditaci „vstup do ticha“. Mimochodem, Centrum Springwater se nalézá v místech která dříve obývali Senecové. Je „vidění bez pojmového poznávání“, které je praktikováno ve Springwateru, zaměřeno pouze na zkušenost osvobození od ega a život v harmonii s lidskými bytostmi? Nebo nám může pomoci porozumět přírodě, energii hvězd, země, rostlin, zvířat a duchů, a žít v harmonii s celým vesmírem, jak se o to snaží Senecové? \r\nCo by se stalo, kdyby lidé v Centru Springwater začali vnímat podivuhodné síly přírodních energií a začali by rozmlouvat rostlinami, zvířaty  a duchy dávných Seneckých šamanů? Zavrhla bys to jako překážku pro jasné vidění nebo bys to vnímala jako něco, co pomáhá žít a umírat na této planetě?\r\nMožná je má otázka nezralá a není na ni zatím možno odpovědět. Tak, pokud se ubíráme do neznáma, ubírejme se do neznáma a buďme s ním.\r\n \r\nMilý Jacku,\r\n\r\nKdyž lidská bytost tiše sedí, bez hnutí, naslouchá z hloubky ticha, je nějaký rozdíl v tom, jakou má pozici, kdo ji naučil jak má sedět, z jaké tradice byl ten učitel a jak stará je ta tradice?\r\nJá myslím, že na tom vůbec nezáleží. Opravdu záleží na tom, zda lidská bytost upřímně a s jasností odhaluje nesmírnou závažnost a hloubku psychologického podmínění, které tvaruje a řídí každý pohyb mysli a těla, a udržuje nás rozpolcené a v konfliktu, jak s námi samotnými, tak s druhými lidmi a okolní přírodou. Nejde jen o to objevit tuto podmíněnost, uvědomovat si okamžik za okamžikem, jak pracuje automaticky, mechanicky a navykle, ale zkoumat, zda je možno tento proces zpomalit a nakonec zastavit uprostřed tichého porozumění. \r\nToto zkoumání a klidné sledování nemá za cíl dosažení žádného zážitku – blaženého meditačního stavu, ztišení mysli, svobody, harmonie, moci nebo porozumění „přírodě, energii hvězd, země, rostlin, zvířat a duchů“. \r\nNemá to nic společného s vyhledáváním zážitků, jde o přímé objevování a odhalování toho, kdo hledá, kdo medituje, kdo chce, kdo jedná, kdo zakouší, kdo vlastní, kdo je za tím vším. Jde o to, získat vhled do nekonečných převleků, do kterých se halí představa a vjem odděleného já. \r\nVznik a rozkvět porozumění, lásky a moudrosti nemá co dělat s pozicí nebo tradicí, ať už je jakkoliv stará nebo působivá – nemá to co dělat s časem. Děje se to samo od sebe, když lidská bytost zkoumá, žasne, táže se, naslouchá a tiše se dívá, aniž by se zapletla do strachu, rozkoší a bolesti. \r\nKdyž utichne sobecký zájem, když se neprosazujeme, otevírá se nebe a země. Tajemství, podstata všeho života je přítomna, když se tiše otevřeme a prostě jen nasloucháme.\r\n<br><a href=\"/toni_packer\"> ... Zpět na stránku o Toni Packer</a>\r\n<br>\r\n\";s:7:\"summary\";s:0:\"\";s:6:\"format\";s:9:\"full_html\";s:10:\"safe_value\";s:43887:\"<p><br /><a href=\"/toni_packer\"> ... Zpět na stránku o Toni Packer</a><br />\n<br /><br />\n<i>Otázky v tomto interview kladl Jacek Dobrowolski. Interview proběhlo v červnu 1986. Následně si Jacek s Toni vyměnili ještě dopisy, které jsou zde také uveřejněny. Jacek je bývalý zenový student a překládal pro Toni na jejích workshopech a meditačních ústraních v Polsku.  </i><br /><br />\nJACEK:Toni, před dvěma lety jsi navštívila konferenci „Ženy a Americký buddhismus“, která se konala v Zenovém centru Providence. Mluvila jsi tam o lpění na představách a jasném porozumění. Tvoje řeč (viz kapitola Osvobození od představ) byla později publikován v časopise Primary Point. Podle toho, co jsem slyšel, byla tvoje řeč dobře přijata a některým učitelům Dharmy připadala velmi pronikavá. Ale někteří tě začali kritizovat: „Má problém s formou.“, „Je připoutaná ke svobodě.“, Tohle je spirituální klaustrofobie.“ - čímž naznačovali, že nehledě na to jak hluboký je náš vhled, musíme  se projevovat jako určitá osoba, nemusíme se bát forem, ale používat je, a nemusíme se bát nálepek, které nám druzí dávají, protože se tomu stejně nedá zabránit. Co můžeš říct k takovým komentářům?<br />\nTONI: Nemám žádný problém žít s „formami“ - co to vlastně znamená? Jsme lidské bytosti a myslíme, cítíme, jíme, pijeme, spíme, vylučujeme, učíme se, pracujeme, tvoříme bavíme se, komunikujeme spolu a tak dále. Opustila jsem uznávané zenové centrum, protože začalo být naprosto jasné, že nemohu pokračovat v práci a kritickém zkoumání uvnitř systému, který je určený k výuce a propagaci specifické náboženské tradice. Tak jednoduché to je.<br />\nDokud si nějaký systém přivlastňujeme jako „náš“ a identifikujeme se s ním, tak ho nemůžeme kriticky zkoumat a jasně vidět. Tam, kde je optický nerv spojen se sítnicí, je slepá skvrna. Máme slepou skvrnu všude, kde jsme připoutáni. Můžeme uvidět, že jsme připoutaní – jasně si to uvědomit? Když naplno uvidíme připoutanost a přivlastňování, včetně jejich příčin i následků, pak samotné uvědomění již vede k tomu, že se začneme odpoutávat.<br />\nPokud to mohu posoudit, tak kritika, kterou jsi zmínil, pochází od lidí, kteří slyšeli jak Toni mluví, (nebo jak někdo mluví o Toni), ale kteří sami možná nikdy nezkoumali, jak hluboce jsou psychologicky podmíněné všechny stránky života.  Nežli spekulovat a vyjadřovat se o tom, co Toni dělá, jaké má problémy a k čemu je připoutaná, není lepší rovnou za ní přijít a, pokud mají opravdu zájem, zkoumat to spolu s ní? Kdykoliv přijdete, můžeme to spolu otevřít. Myslím, že mě nikdy neunaví prozkoumávat cokoliv znovu od úplného začátku. Když si společně sedneme a začneme pracovat, společně objevujeme lidské tělo a mysl, kriticky zkoumáme naše hluboce zakořeněné předpoklady a závěry, naši víru tradice a učitele, vždycky se odhalí něco nového. V prvé řadě můžeme přijít na to, proč vlastně ulpíváme.<br />\nCo znamená diagnóza „spirituální klaustrofobie“? Znamená to bát se života ve spirituální kleci? Být v kleci spirituálních představ a programů. Když poznáme, že jsme v kleci, tak z ní přeci vyjdeme ven. Moudré poznání nám to umožňuje. Klaustrofobie znamená panický strach z uzavřeného prostoru, kdy nevidíme cestu ven. Přímý vhled, že jsme uzavřeni, nás naopak může osvobodit. A pokud k tomu dojde, tak už se zpátky do klece nikdy nevrátíme.<br />\nJACEK: Minulý rok řekl Soen Sa Nim v zenovém centru Providence, že nejhorší mysl je  diktátorská mysl; pak chybí láska , rovnost, svoboda a harmonie. Také poznamenal, že Buddha nikdy neříkal: „Následuj mne, věř ve mě“. Na konci své řeči sdělil svým studentům: „Musíte se stát zcela nezávislí.“ S takovými slovy jistě souhlasíš, není to tak?<br />\nTONI: Nejde o to souhlasit s něčími slovy, ať už je řekl Buddha nebo někdo jiný. Rozumíme jasně sami pro sebe, co ta osoba říká a z jaké tradice pochází? A pokud ne, máme svobodu to zevrubně kriticky zkoumat?<br />\nKdyž slyšíme varování: „Musíte se stát zcela nezávislí.“ vytváříme tím ideál nezávislosti?  A pokud se zabýváme takovým ideálem, můžeme přitom objevit jak naprosto jsme závislí?<br />\nKdyž se připojíme k nějaké spirituální skupině nebo meditačnímu centru, většinou se předpokládá, že se budeme podílet na spoustě aktivit, obřadů, rituálů, slibů, na etiketě atd. Každé zaváhání je interpretováno jako ego, zatímco splnění toho, co je vyžadováno, i přes pochyby, je bráno jako zmenšování ega. Mysl si rychle zvykne na nové obřady a na to, jak se máme chovat k „učitelům“, „starším studentům“, „pokročilým studentům“ a „začátečníkům“. Ve skutečnosti jsme na tyto vzorce chování zvyklí již z domova, ze školy, z práce, z církve a tak dál. V novém prostředí se jen posilují staré vzorce. Vidíme jak se uctívaný učitel podílí na tom co se děje a schvaluje to.  A nejen současný učitel – obřadně jsme propojeni s celou linií učitelů, kteří se všichni podíleli na tom, co děláme, a schvalovali to. Takže naše hluboko zakořeněné zvyky jsou upevňovány aniž by nás někdo povzbudil ke kritickému zkoumání a pochybnostem. Naopak – pochybnosti jsou „projev ega“. Mysl si v tom všem najde útočiště. Když se staneme součástí nějaké skupiny, utišuje to pocity viny, úzkosti, osamělosti a izolovanosti.<br />\nA pak učitel řekne: „Musíte se stát zcela nezávislí.“ Jiný učitel řekne: „Učitel by neměl ovlivňovat své studenty.“ Ale co to opravdu znamená? Nepředstavuje snad učitel celou tradici, která nás tak oslovila a zaujala?  Jak se na tom můžeme stát zcela nezávislí? To je vážně těžká otázka. Může být lidská bytost nezávislá na minulosti – ne jen v teorii, ale skutečně?<br />\nTak – můžeme právě teď začít naslouchat a pozorovat, okamžik od okamžiku, a jasně porozumět tomu, co se děje v přítomnosti a co se dělo v minulosti? Jak neustále hledáme útočiště, která pak bráníme, místo abychom čelili strachu, pocitům viny, osamělosti a nebezpečí?<br />\nJACEK: Jak napodobujeme …<br />\nTONI: Jak napodobujeme! Aniž bychom si to uvědomovali, napodobování nám dává pocit, že někam patříme, pocit identity. Dychtíme být jako někdo, koho obdivujeme nebo uctíváme – snažíme se být jako on nebo ona a přitom se vyhýbáme jakémukoliv kritickému zkoumání.<br />\nJACEK: Odmítáš učit jako diktátor, ale i když se člověk snaží dávat si pozor, aby se z něj  nestala mateřská, otcovská nebo jiná autoritativní postava, tak pokud mluví s velkou jistotou, lidé kteří mu naslouchají se mohou snažit ho do té role dostat. Dokonce se na tobě mohou stávat nevědomě závislí a ty nemusíš být schopna odhalit všechna taková pouta.<br />\nTONI: Tvoje otázka vzbuzuje další dvě otázky. Pokud nějaká osoba mluví k lidem s velkou jistotou, ovlivňuje je svojí osobností nebo poukazuje na jiné autoritativní osoby? Ovlivňuje lidi silou slov? Je naslouchající ovlivňován, aby stal následovníkem a přívržencem, který všemu věří, aniž by kriticky zkoumal, zda to platí, a jen mechanicky opakuje, co bylo řečeno?<br />\nA druhá otázka je: Co se děje v osobě, od které mnoho lidí očekává pomoc. Vytváří si o sobě představu: „Jsem někdo zvláštní, někdo důležitý, jsem spirituálně pokročilý, osvícený …“ „Já vím ...“.<br />\nJACEK: „Já vím.“ - to je nejhorší.<br />\nTONI: „Já vím a ty nevíš. Jen poslušně dělej co ti říkám a jednou možná budeš také vědět.“ Můžeme takové představy okamžitě uvidět a rozpustit? Nikdo si nemůže být jist, že na něj tyto představy nemají vliv. Musíme se dívat. Pokud je neuvidíme a nerozpustíme, stále si o sobě děláme iluze a oddělujeme se od ostatních.<br />\nPodívejme se ještě na tu první otázku. Pokud nedojde k přímému vhledu, je každý z nás ovlivnitelný slovy a autoritativními osobami. Pokud nerozeznáváme pravdivost a nepravdivost řečeného, bez ohledu na to, kdo to říká, tak může být naše porozumění nejvýše intelektuální. Nebo těm slovům prostě uvěříme a budeme je věrně opakovat bez jakéhokoliv vhledu. K takovému ovlivnění dochází, bez ohledu na řečníka.<br />\nTaké jsi se zeptal: Můžeš odhalit jestli se k tobě nějaká osoba připoutala? Můžu to odhalit a nemusím, ale vždycky můžeme tuto otázku týkající se autority a připoutanosti otevřít při vzájemných rozhovorech a setkáních. Mluvíme o tom znovu a znovu a znovu. A jestli někdo získá nebo nezíská vhled do připoutanosti a odpoutá se … nikdo to nemůže udělat pro někoho jiného. Musíme objevit pravdu sami pro sebe.<br />\nTo mne přivádí zpátky k té otázce, co se děje v osobě,  od které ostatní očekávají pomoc. Jsem závislá na tom, že ke mně lidé chodí a naslouchají mi. To by bylo velmi nebezpečné. Pozorně zkoumám možnost, že jsem závislá. Společně o tom diskutujeme a zkoumáme to. Myslím, že učitel, který je závislý na svých studentech, je nutně bude nějak využívat. Jak by to mohlo být jinak? Může existovat svoboda a láska tam, kde je jakákoliv závislost a připoutanost? Myslím, že jsem naprosto zodpovědná za to, co dělám a říkám, ale jak to lidé vnímají, využívají, zda si to správně nebo mylně vykládají, to už není jen na mě.<br />\nJACEK: To o čem mluvíš  ve svých řečech, je velmi podobné tomu, co říkal zesnulý Jidddu Krishanmurti. Celá desetiletí mluvil o pozornosti, kritickém zkoumání, mluvení a vidění, závislosti, svobodě a nepodmíněné lásce. Jak Krishnamurtiho vnímáš a jak blízko se mu cítíš být?<br />\nTONI: S mým manželem jsme několikrát jeli do Ojai v Kalifornii, abychom ho slyšeli, a také jsme ho slyšeli ve Švýcarsku a jednou v Anglii. Nikdy jsme ho osobně nepotkali. Teprve poté co jsem se setkala s jeho dílem, začal mi z očí padat závoj a věci se projasnily. Zesílily se mé pochyby o tom, co dělám v zenovém buddhistickém centru. Přednášela jsem, setkávala se se studenty, účastnila se obřadů a rituálů, a později jsem celou tu hrůzu měla na starost. Otevřely se všechny ty otázky kolem autority a ovlivňování lidí. A začalo být jasné, že nemám na výběr, zda tam zůstanu. Musela jsem odejít.<br />\nPtáš se mne jak blízko se cítím být ke Krishnamurtimu. Když dvě lidské bytosti, ty a já, vidí tu samou věc přímo a úplně, v tomto okamžiku, pak přestane mít smysl ptát se na „blízkost“. Přestane existovat „já“ a „ty“, neexistuje jakákoliv oddělenost. Začne se dít něco zcela nového, svobodného, co nikomu nepatří. Na nikom to není závislé. Je to jasné?<br />\nJACEK: Ano.<br />\nTONI: Zbývá z té otázky ještě něco, na co jsem neodpověděla?<br />\nJACEK: Jak ho vnímáš?<br />\nTONI: Jak ho vnímám?<br />\nŘekla jsem, že teprve poté co jsem se setkala s jeho dílem, začalo mi být jasné co musím udělat. Krishnamurti se nikdy nestavěl do popředí. Vždycky varoval: „Řečník není důležitý.“ Co je důležité, je vidět sám pro sebe pravdivost či nepravdivost řečeného. Nikdy ani náznakem nevyzýval, aby ho lidé následovali či uctívali. To všechno byl pro něj  „nesmysl“ a opovrhoval tím. Stačí to?<br />\nJACEK: Ano, díky moc.<br />\nSlyšel jsem jak jeden zenový buddhistický mnich řekl, že „naslouchat Krishnamurtimu je velmi ošemetné“ protože nenabízí žádnou formální meditační praxi. Ty ale formální praxi ve svém centru nabízíš. Konají se zde sedmidenní ústraní, udržuje se mlčení a střídají se periody sezení, chození a manuální práce. Pronášíš řeči a ti kdo chtějí se mohou zúčastnit společných rozhovorů zvaných setkání. Sezení je dobrovolné, ale co jsem si všiml, tak lidé málokdy sezení vynechají. Atmosféra v místnosti, kde se sedí, je průzračná a naplněná jasným uvědomováním, přestože tam není žádný oltář. Přítomnost krásných zelených květin uprostřed místnosti a v jednom rohu dodává tomu místu auru meditační haly. Dodržuje se jen minimální etiketa – žádné úklony ani kyosaku, žádné recitace a téměř žádné pomůcky, jen zvon oznamující začátek a konec meditace v chůzi. Při chůzi je možné držet ruce jakýmkoliv způsobem, třebas je jen volně spustit podél těla nebo je strčit do kapes. Přesto se lidé pohybují pozorně a pečlivě a zdá se, že se utváří jistá forma. Když jsem to popsal Georgi Bowmanovi tak poznamenal: „Bez ohledu na to, jak to nazývá, když se tam sedí, chodí, pronáší se řeči a konají se rozhovory, tak jde stále o zenový výcvik.“ Co na to řekneš?<br />\nTONI: Náhodnému kolemjdoucímu by mohly některé z forem, které popisuješ, docela dobře připomínat klasické zenové ústraní. Nicméně neustále tyto formy přezkoumáváme a občas je změníme. Hlavně zkoumáme, zda opravdu přispívají k hladkému fungování tichého ústraní nebo zda byly přejaty díky nezpochybňovaným předpokladům a zvyklostem.<br />\nV našem informačním letáku se píše, že lidé mohou využívat program jak je jim libo, pokud udělají práci, ke které se zavázali, a budou udržovat mlčení. Mimochodem, často se stává, že v místnosti, kde se sedí, je jen pár lidí, i když to na jednom konkrétním ústraní, které jsi zmínil, mohlo být jinak. Lidé také mohou sedět na jakékoliv židli a využívají toho.<br />\nAle mohu se znovu zeptat: proč bychom to, co se tu děje, měli srovnávat a nálepkovat? Děláme to pořád. Ale opravdu něčemu lépe porozumíme, když tomu dáme jméno a s něčím to srovnáme. Důležité je přímo si uvědomovat co v mysli děje, právě když se to děje, - například uvědomit si srovnávání a pozorovat jeho bezprostřední důsledky. Kde je uvědomování, když se objeví srovnávání. Nebylo uvědomování nahrazeno předpojatým vnímáním, které je omezeno minulou zkušeností a spojeno s různými představami, pocity a emocemi?<br />\nKdyž někdo řekne: „Toni stále vede zenový výcvik.“, co tím chce doopravdy vyjádřit? Proč to říká? Mohu o tom spekulovat, ale abych na to přišla, musela bych s ním mluvit osobně.<br />\nJestli Krishnamurti nabízel nějakou formu meditace nebo ne, je mi úplně jedno. Znovu – chápeme opravdu co Krishnamurti říká nebo mu nerozumíme, a proto si do něj promítáme naše představy?<br />\nJACEK: Mám otázku, která se týká sezení. Nedávno v průběhu sesshinu v Maine řekl Genpo Sensei, že existují dva druhy sezení – uzavřený a otevřený. Uzavřený je založen na vůli a úsilí, má za cíl budoucí probuzení, obětuje přítomný okamžik. Je to praxe, při které dochází k jednobodovému soustředění a smyslový svět přestává být vnímán. Může probíhat nějaký druh zkoumání (koan) nebo nemusí (mantra nebo vizualizace). Tato praxe může vést ke zkušenosti kensho, ale povaha lidské mysli je taková, že se při tom uzavře, a celý ten proces začne znova od začátku a může se opakovat do nekonečna. Na druhé straně při otevřené praxi, sedíme bez úsilí, přijímáme přítomný okamžik a nahlížíme cokoliv právě vzniká, nemáme žádné cíle ani představu budoucího probuzení. Je to „jen sezení“, shikantanza  jak tomu říkají Japonci, bez objektu, bez zkoumání. Zdá se mi, že ty nabízíš otevřenou praxi „jen sezení“, bez násilného zkoumání jako je mu? mu? nebo kdo? kdo?, ale přesto s jistým zkoumáním, nebo intimním tázáním či zájmem, s otázkami jako: „Co to je?“ nebo: „O čem to všechno je?“ Souhlasíš?<br />\nTONI: Já ve skutečnosti nic nenabízím. Když lidé přijedou na tiché ústraní, tak začneme okamžitě zkoumat co se děje v mysli. Proč jsme přišli na toto ústraní? Co tady chceme? Je jednoduché říci: „Nemějte žádné cíle, jen tiše seďte, přijímejte přítomný okamžik a nemyslete na probuzení.“ Ale děje se to opravdu? Musíme se na to podívat.<br />\nNeobjeví se myšlenky na to, že něco chceme získat, hned jakmile si sedneme a začneme být na krátké okamžiky pozorní? Objeví. Od nejranějšího dětství jsme se to učili a co nám paměť sahá, jsme to pozorovali u druhých. „Dělej něco. Buď někdo. Dostaň se někam.“ Nebo „Buď zticha. Přestaň si hrát. Nedělej to. Nemysli. Nechtěj to anebo tamto. Bud v přítomnosti.“<br />\nMůžeme si uvědomovat jak běží proud myšlenek, příkazů, reakcí, tužeb, cílů, aniž bychom to posuzovali, aniž bychom na to pozitivně nebo negativně reagovali? Dokud jsem zamotaná do toho, co chci nebo co nemám chtít, tak si chtivost samotnou neuvědomím. Chtivost běží dál navyklým způsobem. Co je chtivost? Můžeme to vidět?<br />\nVidíš ten rozdíl mezi chtěním něčeho a samotným procesem chtění, tak jak se projevuje  všude v mysli a v těle? Vždycky se vracím k téhle otázce: Opravdu nás zajímá jak  mysl pracuje okamžik od okamžiku? A pokud ano, můžeme to prostě a tiše sledovat?<br />\nOdpovídá to na tvoji otázku?<br />\nJACEK: Částečně. Protože zastáváš zkoumání a tázání, tak bych rád, abys upřesnila jaký typ zkoumání zastáváš.<br />\nTONI: Já nezastávám žádný typ zkoumání a tázání, ale já zkoumám. Ty nebo kdokoliv jiný se na tom můžete podílet – je to otevřené pro každého.<br />\nJACEK: A jak máme zkoumat?<br />\nTONI: Můžeme si uvědomit právě teď, že mozek by chtěl vědět jak – chce se chytit nějaké metody? Vidíš to? Může nastat prosté, klidné pozorování, tiché naslouchání tomu, co se právě děje?<br />\nNaslouchej! Dýcháme, ne? Zkusme jen na okamžik tiše naslouchat. Nádechy a výdechy nemusíme počítat, nemusíme je nazývat „nádechy a výdechy“, nemusíme se na ně soustředit. Dýchání nemusíme pojmově rozpoznávat. Stačí mu naslouchat. Nemusíme si říkat: „Dýchám.“ nebo „Uvědomuji si svůj dech.“ nebo „Vím co to je.“, stačí naslouchat beze slov, uvnitř, bez rozpoznávání.<br />\nJe dech oddělený od zvuku ptáků? Automobilu? Letadla? V okamžiku, kdy „rozpoznáme“ zvuk, mozek ho pojmenuje, je to příjemné nebo nepříjemné, v tom okamžiku se objevuje oddělenost – mnoho oddělených zvuků a já oddělené od toho co slyším. Vidíš to?<br />\nNaslouchej znovu – jen otevřenost bez rozpoznávání.<br />\nJACEK: Ano, to je jasné – pozorující, nerozpoznávající mysl. Ale otázka je, jaký druh  zkoumání se má objevit.<br />\nTONI: Já nevím, jaké je to zkoumání. Je to jen otevřené zkoumání, tázání, naslouchání, zájem. Žádná předepsaná metoda. Jakmile najdeš nějakou techniku, připoutáš se k ní a přestaneš otevřeně naslouchat. Mysl ulpívá na metodách, protože v nich nachází jistotu. Skutečné zkoumání nemá žádnou metodu, žádné rozpoznávání – jen zájem bez omezení, zranitelný, děje se právě to co se právě děje uvnitř i venku. Ne slova, myšlenky nebo reakce na ně, jen prostá fakta.<br />\nDejme tomu, že se objeví se úzkost … začneme okamžitě reagovat tím, že ji „rozpoznáme“, jako něco co známe z minula a vzepřeme se proti tomu? „Ach jo, už zase – nenávidím to – je to čím dál tím horší, jak se toho mohu zbavit?“ a tak dále. Zkoumání znamená jen to potkat, jako by to bylo poprvé, tiše to pozorovat, procítit to, nechat to, ať se to pohybuje, jak potřebuje, ať se odhalí, co to je zač, nezasahovat do toho pojmovým rozpoznáváním.<br />\nJACEK: Tvoje poslední brožurka nese název Vidění bez rozpoznávání. Jistý zenový mistr často užívá frázi „mysl, která neví“ a „jasné vidění“, ale trvá na tom, že jasné vidění nemůže nastat bez koanové praxe. Ty teď říkáš, že všechny systémy podmiňují mysl. Pracuješ s lidmi, necháš je ať si přinesou své vlastní problémy a pracují na nich – jsou to koany jejich vlastního života – a společně se na to díváte. Ale nemyslíš, že se ve Centru Springwater objevuje jistý žargon, a že  se v průběhu vaší práce může objevit podmiňování?<br />\n  TONI:  Samozřejmě, že se může objevit. A objevuje se. A co se týče výroku, že jen skrze studium koanů je možno dosáhnout jasného vidění – jak to může někdo vědět? Proč to někdo tvrdí? Na jakém základě?<br />\nKdyž má někdo výcvik v koanové praxi, tak bude zastávat tuto metodu. A když má někdo jiný výcvik, tak bude zastávat zase jinou metodu. Propagujeme to, o čem si myslíme, že to známe. Je to bezpečné. Ale skutečnost nemůžeme poznat. Je to takhle jednoduché. Jakýkoliv název dáte tomu, co se nazvat nedá - vhled, skutečnost, jasnost, probuzení, není to důsledkem žádné příčiny. Není to důsledkem metody nebo výcviku. Tak proč podmiňovat lidskou mysl tím, že jí řekneme: „Když uděláš tohle, dosáhneš probuzení.“?  Všichni chceme jasnost, bezpečí a úžasné zážitky, protože se cítíme tak naprosto prázdní, nejistí a vystrašení. Dokud jsme vystrašení a plni chtění, zůstáváme zcela bezbranní vůči manipulaci a zneužívání.<br />\nJACEK: Ano, přišlo mi zvláštní, že se tenhle zenový mistr probudil (píše o tom ve své knize) když recitoval dharani. Ale zdá se, že pro něj představuje nejcennější nástroj ten, který zabere u většiny lidí, a to je podle něj koanová praxe.<br />\nTONI: Co je to koan – co to znamená pracovat na koanu. Jestliže koanem je jediné slovo, jako mu, tak pracovat na něm znamená ho při výdechu vyslovovat nahlas nebo neslyšně a přitom se snažit do něj zcela pohroužit a vyloučit vše ostatní až do bodu, kdy dojde k úplnému zapomenutí na sebe sama. Cílem je zastavit rušivé hnutí mysli a ve dne v noci se snažit neztratit soustředění. Při této práci zcela jistě není mysl ve stavu otevřené pozornosti přijímající bez výběru vše, co přichází.<br />\nJiné koany tvoří výroky, popisy nebo dialogy, které jsou pro náš podmíněný a nejednotný způsob myšlení nepochopitelné nebo matoucí. Pojmová mysl do nich nemůže získat vhled. Mnoho koanů vyjadřuje stav mysli ve kterém jsou odhaleny a rozpuštěny klamy, které vytváří sebestředné myšlení. Krása koanu je krása mysli, kterou neomezuje já. Myšlením toho není možné dosáhnout. Otázka je, zda můžeme vidět a porozumět koanu neduálně, bez rozporů? Tak odhalí svůj význam.<br />\nOd nepaměti tvoří náš život série protikladných, matoucích, nepochopitelných událostí, které vytváří nejednotná, do sebe uzavřená, podmíněná mysl. Až na krátké chvíle rozkoše a radosti, žijeme uprostřed konfliktů, svárů, násilí a nevýslovného utrpení. Zároveň se snažíme získat pro sebe mír, harmonii a štěstí. Nepochopili jsme dost jasně základní příčinu tohoto dilematu. Co je to? Je možné to vyřešit? Opravdu nás tato otázka zajímá? Pokud ano, máme dost energie, abychom na to přišli? Můžeme začít sledovat jak ve skutečnosti a v představách myslíme, mluvíme, reagujeme, prožíváme emoce a vztahy?<br />\nPokud mysl opravdu důkladně zkoumá a ne jen přemýšlí – pak jaký je rozdíl mezi tím jestli zkoumá koan nebo skutečnost, právě teď. Nesmírně důležité je samotné vidění, nikoliv to, co vidíme.<br />\nVšimla jsem si u sebe i u druhých, že při práce s  koany umožňuje zachytit a vytáhnout hluboko uložené vzorce myšlení a chování. Koan umožňuje zbavit se těchto vzorců. Ale někdo ho může používat, aby při sezení něčím zaměstnal mysl místo, aby čelil přítomným obtížím. Jeden zenový mi učitel mi jednou řekl: „Když lidé nedostanou další koany, poté co vyřeší ty první, tak by opustili centrum.“ Co je to za mysl, co je to za okamžik, kdy nemusíme nic dělat, nic očekávat,  ničeho se držet?<br />\nKdyž pracujeme na koanech, sledujeme také soustavně a důkladně pocity úspěchu a pýchu, kterou může vyluštění koanu vyvolat? Uvědomujeme si to? V práci na koanech je zabudovaný systém odměn. Je spjatý s prastarými pocity úspěchu a selhání. Zůstáváme závislí na učiteli, který rozhoduje kdo projde a kdo ne? Naplňuje nás učitel a starší studenti úctou, protože již prošli všechny koany?<br />\nVidíme jak se objevují pocity elitismu. Že máme to, co druzí nemají, nebo nemáme to, co druzí mají? Vznikají mezi studenty koanů ambice a soutěživost – srovnávání, kdo prošel kolik koanů a jaké? Tato srovnávání vznikají jak u studentů, tak u učitelů. Děje se to, když se zapleteme do jakéhokoliv systému. Můžeme si to uvědomit zcela prostě a s pokorou a skoncovat s tím? Pokud ne, tak se sebestřednosti, snažení, násilí a utrpení nezbavíme, bez ohledu na to kolika koany jsme prošli.<br />\nTak – ať už pracujeme na koanu nebo jiném problému – uvědomuje si mysl jasně tyto pasti?<br />\nJACEK: Věříš, že se skrze naše osobní problémy můžeme dostat až za naše osobní ego, tam kde je ticho a prázdnota, tam kam by nás měly vést koany?<br />\nTONI: Osobní ego je náš osobní problém a vede nás v bludných kruzích. Prázdnotu a ticho není možné dosáhnout žádnými metodami. Žádným způsobem se toho nedá dosáhnout. Existují různé praxe díky kterým je možno vytvořit klidné a prázdné stavy mysli, ale my se teď nebavíme o vytvořeném klidu a prázdnotě.<br />\nNěco zcela nového vzniká, když není mozek spolu se zbytkem těla mechanicky zaujatý chtěním, snažením, srovnáváním, strachem, potlačováním, dosahováním, zastáváním, bráněním, obdivováním, vyznáváním a tak dál. Nejde o to zbavit se těchto pohnutek, ale vidět co se právě děje uvnitř i vně bez toho, abychom se obelhávali.<br />\nMůže se celý ta obrovská proudící řeka mysli na chvíli zpomalit a zastavit. Nejde o to, naučit se zastavit mysl, ale vidět právě to co se děje a nenechat se tím pohltit. Dokud my, lidské bytosti, důkladně, svobodně, okamžik od okamžiku nerozumíme sami sobě, tak mezi námi nemůže nastat inteligentní, laskavý a soucitný vztah.  Rozpory a  utrpení nezmizí. Je to jasné?<br />\nJACEK: Ano. Díky. Mám další otázku. Někteří ortodoxní přívrženci zenu by tě mohli označit jako spirituálně zmatenou, dezorientovanou, nevděčnou, arogantní kacířku, která zcizila části jejich tradice a snaží se překonat i ty největší rebelující radikály minulosti. Mohli by tvrdit, že učíš nejnižší formu zenu – tvým cílem není sebe-uskutečnění. Co bys na to řekla?<br />\nTONI: Nevím co na to říci. Jakým způsobem mne lidé nálepkují a co o mně říkají je jejich věc. Rádi mluvíme o druhých lidech, shazujeme je nebo je chválíme. Proč? Můžeme sledovat, právě když drbeme, co v nás tolik touží chválit nebo kritizovat druhé? Proč je to tak uspokojivé a vzrušující někoho shazovat a cítit se nadřazený? K čemu je to dobré? Nesnažím se utéci před tvojí otázkou – takže, pokud se chceš na něco z toho znovu zeptat, odpovím na to.<br />\nJACEK: Ano. Lidé tě shazují, říkají, že tento druh praxe není zaměřen na sebe-uskutečnění.<br />\nTONI: Co si lidé představují pod „dosažením pravého já“? Silnou zkušenost, která vyřeší všechny naše každodenní problémy? Probuzení do stavu nirvány, blaženost, extázi? Věří lidé, že tohle je ten pravý význam? Pořád se mne na to ptají. Všichni jsme četli tolik příběhů o probuzení a  chtěli bychom to sami zažít. Dali bychom za to všechno, praktikovali jakoukoliv metodu, následovali jakéhokoliv učitele.<br />\nCo je sebe-uskutečnění, když ne bezprostřední, okamžik za okamžikem uskutečňovaný vhled do dějů, které tvoří lidskou mysl. Můžeme okamžitě vidět a bezprostředně pochopit strach a chtivost – ne jen ty samotné pocity, ale i jejich základní příčiny a nutné důsledky? Nepřemýšlet o tom, nespekulovat, ale díky pronikavému uvědomování odhalit, co vlastně vidíme. Toto vidění, tato celistvá otevřenost, nemá nic společného s jakoukoliv zkušeností. Není zde nikdo, kdo by zakoušel,  kdo by uskutečňoval, kdo by cokoliv získával. Je to něco zcela nového a nepoznatelného.<br />\nJACEK: Dalo by se říci, že to co děláš je „přirozená meditace“? Nemůžu teď přijít na lepší slovo pro meditaci … přirozený proces, díky kterému se můžeme zbavit všech těch příkras, technik a tradičních forem, a necháme prostě jen probíhat přirozené uvědomování.<br />\nTONI. Ano. Ale pokoušíš se stále pojmově vyjádřit, co Toni dělá … je to tak? Měl by ses podívat, jestli to tak je.<br />\nJACEK: Dělám to kvůli interview.<br />\nTONI: Je to jen kvůli interview? Ujisti se, zda nereaguješ příliš rychle. Podívej se, zda se neobjeví báječný pocit bezpečí, když něco pojmenujeme, když něco rozpoznáme, když se nám zdá, že jsme do věcí vnesli nějaký řád. Ale to je jen řád slov!<br />\nTvoje otázka byla, zda dělám „přirozenou meditaci? Nevím co myslíš slovem „přirozený“. Nevím jestli můžeme být přirození. Co to je?  Není to slovo v současnosti trochu zneužívané?<br />\nCo brání proudu laskavého, inteligentního a soucitného života? Zajímá nás to. Začneme to sledovat a pátrat po tom?<br />\nJACEK: Nedávno jsi se rozhodla vypustit z názvu svého centra i slovo Zen, a používat prostě jen název Centrum Springwater. Cítíš že tím, že tím přetrháváš poslední vazby ke svému bývalému učiteli a zenovým patriarchům?<br />\nTONI: Vazby k tradici a učitelům byly přerušeny již před několika lety. Slovo Zen jsme vypustili, protože i když jsme je používali velmi obecně, zjistili jsme, že nese příliš specifické významy. V myslích mnoha lidí je Zen pevně spojen s jistou specifickou tradicí, s buddhismem, s japonskými kulturními vzorci nebo prostě jen něčím orientálním. Objevuje se jak připoutanost k tomuto jménu a tomu, co představuje, tak i negativní asociace, kvůli kterým sem lidé přijet nechtějí.  Na druhou stranu, i když jsme zaregistrovali jen jméno Centrum Springwater, kdekoliv je to třeba dodáváme „pro meditační zkoumání a ústraní“. Springwater je geografický název místa, kde se centrum nachází. Je to krásné slovo, nepotřebujeme hledat jiné.<br />\nJACEK: Toni, možná teď budu klást protivné a agresivní otázky, ale jsem opravdu zvědavý. Myslíš, že i nadále budeš předčítat úryvky z díla tvého oblíbeného zenové mistra Huang-Po?<br />\nTONI: Nevím co budu při rozhovorech dělat. V minulosti jsem vždy poslední den ústraní četla z díla Huang-Po. Posledních pár ústraní jsem to neudělala. Nemohu předvídat co se stane v budoucnosti.<br />\nJACEK: Rád bych se vrátil k otázce koanů. Říkáš, že všechny koany podmiňují mysl, Pracuješ s lidmi a dovoluješ jim, aby zkoumali své každodenní problémy, koany jejich života, a společně se na ně díváte. Ale nemáš pocit, že se přitom může objevit jistý žargon nebo podmiňování?<br />\nTONI: To se děje. Když chybí bezprostřední pozornost, mysl se pohybuje v podmíněných kolejích. A je náchylná k novému podmiňování. Tak to je.<br />\nJen o vidění mluvíme nebo opravdu žijeme pozorně a s laskavou péčí? Pokud je to zásadní otázka, tak je tu i energie, abychom na to díky naslouchání a pozorování přišli sami.<br />\nJACEK: Autoritářský styl výuky uvnitř buddhistických tradic, kterému dominují muži, v minulých letech radikálně transformovalo několik meditačních učitelek. Ty jsi tu tradici opustila úplně. Zdá se mi, že se to časově shoduje s procesem osvobozování ženského principu v mysli  Američanů. Domníváš se stejně jako Soeng Sa Nim, že v blízké budoucnosti budou v Západní společnosti vládnout a dominovat ženy [oba se smějí] … včetně spirituálních učení?<br />\nTONI: Mám názory, ale nechci se tu zaplétat do názorů – myslím, že o to nejde. Nepředpovídám co budoucnost přinese. Pokud uvnitř nás co nejdřív nedojde k důkladné změně, tak budu budoucnost podobná tomu, co se děje teď a dělo se i v minulosti. Ovládající a ovládaní se mění, ale dokážeme v sobě postřehnout tu nesmírně silnou potřebu ovládat nebo být ovládaný? Ať už jsme muž nebo žena, můžeme se položit tu samou otázku: Jaké jsou motivy našeho jednání a reagování?<br />\nŽijeme podle kulturně podmíněných představ o „mužství“ a  „ženství“, „maskulinním“ a „feminním“? Pokoušíme se nahradit staré představy novými? Je naše jednání a mluvení ovlivně no vztekem a nenávistí, reagujeme na to, že nás někdo utlačoval, nebo že my jsme někoho utlačovali?<br />\nMůže jednání vyvěrat bez představ – pouhá plnost bytí zahrnující jak mužské tak ženské? Všechny minulé revoluce jen různým způsobem udržovaly obecné vzory moci, ovládání a podrobení. Takže, pokud se pokoušíme vytvářet něco zcela nového, reagujeme jen na staré vzory, opakujeme je stále dokola jen v jiné podobě, nebo jednáme bez připoutanosti k jakýmkoliv vzorům a jasně vidíme, co je třeba udělat?<br />\nJACEK: Nereagovat ...<br />\nTONI: Nereagovat! Pokud jsme nevšímaví, reagujeme automaticky a chráníme jen naše omezené zájmy.<br />\nJACEK: A celé tohle téma vede přirozeně k další otázce. Nejen ženy odmítaly přehnaně „machistický“ styl zenového výcviku. George Bowman o tom řekl: „zatnete zuby a zatvrdíte srdce.“ Existuje několik mužských učitelů, kteří učí jemným způsobem a opravdu pečují o své studenty. Přemýšlím teď o mnoha jiných učitelích, které jsem potkal. Také nechci moc spekulovat o budoucnosti, ale zdá se, že nastává nová fáze po té první, která byla často tak upjatá a autoritářská.<br />\nTONI: Autoritářství a upjatost se objeví, když chybí všímavost. Když chybí všímavost, ego funguje automaticky, sebestředně – to je možné pozorovat. Láska a péče nejsou spojeny s pohlavím. Láska a péče nejsou vlastnictvím mužů či žen, nejsou částí podmíněné osobnosti. Pokud jde o naučený vzorec chování, není to láska. Každá podmíněná  péče a laskavost se může změnit v násilí a nenávist, když se změní okolnosti. Co bylo kdysi „láskou“ se změní v nenávist a zášť. Myslím, že to všichni můžeme pozorovat u sebe i u druhých. Nepodmíněná láska a péče nezávisí na podmínkách a výcviku, ani na tom jestli jsme muž nebo žena. Daří se jim v nepřítomnosti já.<br />\nJACEK: Takže by jsi nesouhlasila s C.G. Jungem, který tvrdil, že soucit má kořeny v ženství. Poukazoval na to, že ve většině náboženství bylo nutno  kult mužství vyvážit kulty ženských bohyň nebo bódhisattvů.  Mnoho lidí dnes tvrdí, že potlačená ženská energie vystupuje do popředí, protože žijeme v nevyrovnané, přehnaně racionální, diktátorské a násilné době, a proto je naprosto nutné, aby do našich vztahů pronikla láska a soucit, jinak na této planetě nepřežijeme. Samozřejmě, že soucit nemá pohlaví, samozřejmě, že mnoho z těch ženských kultů vytvořili muži, protože se báli přílišné maskulinizace jejich náboženství. Ale stále se mi zdá, že ta jemná, citlivá, soucitná stránka má ženský charakter, ačkoliv se projevuje jak ženách, tak v mužích.<br />\nTONI: Co to znamená, když říkáš: „má ženský charakter“?<br />\nJACEK: Má to přisouzeno.<br />\nTONI: Proč někdo říká, že jemnost a soucit mají ženský charakter? Vysvětluje jeden pojem s pomocí jiného? Co je ženskost? Co je soucit?<br />\nNěkteré z nejkrásnějších buddhistických a hinduistických soch není možné označit ani jako mužské ani jako ženské. Vyjadřují něco co překračuje stereotypní představy. A socha je přitom také jen zobrazená představa. Co je soucit neomezovaný žádnými představami?<br />\nJACEK: Jiná otázka. Myslíš, že je možné, překonat jistou tradici a přitom i nadále jednat v souladu s ní. Není to právě to, co udělal Bankei nebo Srí Ramana Maharishi? Někteří čínští potulní mistři měli, zdá se,  podobný přístup. Myslíš si, že opustit tradici, tak jak jsi to udělala ty, je jediná cesta?<br />\nTONI: Já opravdu nevím co dělali Bankei, Ramana Maharishi nebo potulní čínští mniši. Mohu číst jejich slova, ale jestli opustili nebo neopustili tradici, to není můj problém. Často mi vytýkají jaká jsem arogantní a nevděčná, že jsem opustila tradici, když ani opravdu velcí mistři své tradice neopustili. K čemu jsou ta srovnání? Neodvádějí nás jen od práce, kterou je právě teď třeba udělat?<br />\nPokud opravdu chceme nalézt příčinu lidských rozkolů, násilí a utrpení, neměli bychom pracovat s volnýma rukama, nezatížení jakýkoliv druhem nashromážděných znalostí? Tradice je nashromážděná znalost. Vidoucí mysl není omezená znalostmi.<br />\nPtáš se, jestli cítím, že opustit tradici, tak jsem to udělala, je jediná cesta. Co myslíš „cestou“. Není to cesta „odtud“ „tam“. Neodešla jsem ani na protest ani kvůli nějakému principu, ale protože skutečnost neodhaluje žádná autorita, následování autorit či oddanost zapamatovaným a schraňovaným znalostem. V tom není cesta. Proto také není „jediná cesta“. Skutečnost není možné najít, když se snažíme dosáhnout něčeho v budoucnosti, ale dotýkáme se jí, když zkoumáme, žasneme a vidíme co je tento okamžik. A …<br />\nJACEK: A nevíme, kam nás zavede.<br />\nTONI: Nevíme. Nevíme. V okamžiku, kdy se tím začneme zabývat, kam nás to zavede …<br />\nJACEK: Tak to bude jen vyspekulovaná odpověď.<br />\nTONI: Ano, a přestaneme si uvědomovat se právě děje.<br />\nJACEK: Nejsme připraveni nechat to být.<br />\nTONI: Můžeme unikat do fantazií o budoucnosti.<br />\nTakže, já se nezaplétám do srovnávání toho, co dělám, s tím, co dělají jiní lidé. Pokud jiní lidé chtějí srovnávat, je to na nich, ale můžeme všimnout, že se v mysli objevilo srovnávání, vidíme jaké důsledky má srovnávání v našem každodenním životě a vztazích? Dokud se s tebou srovnávám, dokud se srovnávám s představou, kterou o tobě mám, jak s tebou mohu doopravdy být?<br />\nJACEK: Díky.</p>\n<p>Jacek později napsal:<br />\n Od té doby co jsme spolu dělali interview se objevilo několik otázek. Byla bys tak hodná a odpověděla na ně v dopise?<br />\nDobře rozumím tomu, že ve většině náboženských tradic autoritářské způsoby učení podmiňují mysl a zabraňují kritickému zkoumání. Zabraňují nám také osvobodit se od nánosů minulosti, od fantazií o budoucnosti a od pocitů vlastní důležitosti při postupu v tradiční hierarchii. Ale na druhou stranu existuje mnoho užitečných znalostí, které jsou tradičně předávaný mezi generacemi praktikujících. Například způsob jakým sedíme při meditaci, nalezení vhodných pozic  pro sezení trvalo lidstvu tisíce let. Někteří antropologové tvrdí, že lidé začali objevovat meditaci již během svrchního paleolitu. Na mastkových pečetích nalezených v ruinách Mohenjo-Daro, které vytvořila indická civilizace Harappa tři tisíce let před naším letopočtem, najdeme lidské postavy sedící v lotosové pozici se vzpřímenými zády a vedle nich symboly poukazující k hluboké meditační zkušenosti.<br />\nNedávno zde vedli třídenní workshop dva američtí Indiáni. Musím říci, že jsem byl pohnut jejich vřelostí, inteligencí a srozumitelností. Kmen Seneců nazývá meditaci „vstup do ticha“. Mimochodem, Centrum Springwater se nalézá v místech která dříve obývali Senecové. Je „vidění bez pojmového poznávání“, které je praktikováno ve Springwateru, zaměřeno pouze na zkušenost osvobození od ega a život v harmonii s lidskými bytostmi? Nebo nám může pomoci porozumět přírodě, energii hvězd, země, rostlin, zvířat a duchů, a žít v harmonii s celým vesmírem, jak se o to snaží Senecové?<br />\nCo by se stalo, kdyby lidé v Centru Springwater začali vnímat podivuhodné síly přírodních energií a začali by rozmlouvat rostlinami, zvířaty  a duchy dávných Seneckých šamanů? Zavrhla bys to jako překážku pro jasné vidění nebo bys to vnímala jako něco, co pomáhá žít a umírat na této planetě?<br />\nMožná je má otázka nezralá a není na ni zatím možno odpovědět. Tak, pokud se ubíráme do neznáma, ubírejme se do neznáma a buďme s ním.</p>\n<p>Milý Jacku,</p>\n<p>Když lidská bytost tiše sedí, bez hnutí, naslouchá z hloubky ticha, je nějaký rozdíl v tom, jakou má pozici, kdo ji naučil jak má sedět, z jaké tradice byl ten učitel a jak stará je ta tradice?<br />\nJá myslím, že na tom vůbec nezáleží. Opravdu záleží na tom, zda lidská bytost upřímně a s jasností odhaluje nesmírnou závažnost a hloubku psychologického podmínění, které tvaruje a řídí každý pohyb mysli a těla, a udržuje nás rozpolcené a v konfliktu, jak s námi samotnými, tak s druhými lidmi a okolní přírodou. Nejde jen o to objevit tuto podmíněnost, uvědomovat si okamžik za okamžikem, jak pracuje automaticky, mechanicky a navykle, ale zkoumat, zda je možno tento proces zpomalit a nakonec zastavit uprostřed tichého porozumění.<br />\nToto zkoumání a klidné sledování nemá za cíl dosažení žádného zážitku – blaženého meditačního stavu, ztišení mysli, svobody, harmonie, moci nebo porozumění „přírodě, energii hvězd, země, rostlin, zvířat a duchů“.<br />\nNemá to nic společného s vyhledáváním zážitků, jde o přímé objevování a odhalování toho, kdo hledá, kdo medituje, kdo chce, kdo jedná, kdo zakouší, kdo vlastní, kdo je za tím vším. Jde o to, získat vhled do nekonečných převleků, do kterých se halí představa a vjem odděleného já.<br />\nVznik a rozkvět porozumění, lásky a moudrosti nemá co dělat s pozicí nebo tradicí, ať už je jakkoliv stará nebo působivá – nemá to co dělat s časem. Děje se to samo od sebe, když lidská bytost zkoumá, žasne, táže se, naslouchá a tiše se dívá, aniž by se zapletla do strachu, rozkoší a bolesti.<br />\nKdyž utichne sobecký zájem, když se neprosazujeme, otevírá se nebe a země. Tajemství, podstata všeho života je přítomna, když se tiše otevřeme a prostě jen nasloucháme.<br />\n<br /><a href=\"/toni_packer\"> ... Zpět na stránku o Toni Packer</a><br />\n<br /></p>\n\";s:12:\"safe_summary\";s:0:\"\";}}}}',0,1668313937,1),('field:node:48','a:1:{s:4:\"body\";a:1:{s:3:\"und\";a:1:{i:0;a:5:{s:5:\"value\";s:4850:\"<br><a href=\"/toni_packer\"> ... Zpět na stránku o Toni Packer</a>\r\n<br>\r\nMilá Toni,\r\n\r\ni když jsi mi osobně velmi blízká, rozhodl jsem se nepokračovat v práci s tebou. Chci pracovat s lidmi, kteří se hlásí k buddhismu.\r\nVím, že jsi na loňském meditačním ústraní prohlásila, že nejsi buddhistka, a že tvá organizace možná vypustí ze svého jména slovo Zen. Říkal jsem si, že to nevadí, protože se mi zdálo, že učíš opravdový buddhismus.\r\nPřes veškerou pohostinnost lidí ve Springwateru, jsem se v průběhu letošního ústraní cítil podrážděný něčím, co nemohu identifikovat. Myslím, že za to částečně mohly rozpory, které jsem vnímal. Tak například Springwater odmítá jakýkoliv vztah k buddhismu a přitom je forma  ústraní z větší části převzata ze zenové tradice.\r\nZjistil jsem, hlavně poté co ústraní skončilo, že nevím jaké jsou tvé základní předpoklady, zkušenosti a cíle. V rámci jaké tradice učíš práci s uvědomováním? Například by mne opravdu zajímalo, jestli považuješ následující učení za pravdivé: Čtyři vznešené pravdy, Osmidílnou stezku, etická předsevzetí, povahu formy a prázdnoty, jak je vyjádřena v Sůtře srdce.\r\nMůj vztah k tobě se také změnil, když jsem přijal fakt, že nechceš být identifikována s buddhismem či jinou tradicí. Minulý rok jsem si do tebe promítl svoji touhu po buddhistickém učiteli a pokoušel se na tebe svoji projekci napasovat. Zvláštní je, že jiní lidé při poslechu tvých nahrávek zažívali podobný zmatek jako já. Mysleli si, že jsi buddhistka, i když to popíráš.\r\nNemyslím si, že to všechno je důsledkem „zkreslených vnitřních představ“, ale částečně možná ano. Také cítím jistou změnu v tobě a v tom co učíš, ve srovnání s minulým létem a nahrávkami z dřívějších let.\r\nTím vším chci říci, že i když nebudu již nadále členem Centra Springwater, cením si vztahu s tebou a rád bych zůstal v kontaktu. \r\nDíky za práci, kterou jsme spolu udělali.\r\n\r\n\r\nMilý …,\r\n\r\nve svém dopise se zmiňuješ o svém podráždění z jakýchsi rozporů ve Springwateru: na jedné straně odmítání jakýchkoliv vztahů k buddhismu a na druhé straně jsou zde polštáře, čas je signalizován úderem na dřevěný blok (v současnosti už se nepoužívá) a program dne zahrnuje setkání a rozhovory, všechno z toho je součástí vnější formy tradičních zenových sesshinů. \r\nNejsem si jistá, jestli ode mne očekáváš vysvětlení, ale kladeš tuto otázku. Opustila jsem tradiční zenové centrum, protože bylo nemožné zkoumat uvnitř této tradice plnou šíři našeho podmínění, včetně tradičních forem víry a praxe. Ve Springwateru zkoumáme formu ústraní a opouštíme nebo měníme to, co se ukázalo jako zbytečné nebo nutné změnit.\r\nPtáš se: „V jakém kontextu učíš práci s uvědomováním?“ Uvědomování se nedá naučit a pokud je přítomno, není závislé na žádné tradici. Všechny tradice jsou vytvořeny myšlením a jsou proto závislé na myšlení. Uvědomování jednoduše osvětluje vše, co je, aniž by cokoliv vylučovalo.\r\nChceš vědět jestli považuji za pravdivé Čtyři vznešené pravdy, Osmidílnou stezku, etická předsevzetí, povahu formy a prázdnoty, jak jsou vyjádřeny v Sůtře srdce. Žádné výroky, jakkoliv jasné či vznešené, nejsou Skutečnost. Skutečnost není možno vyjádřit pomocí symbolů.\r\nDůležité je, zda může lidská bytost přímo uvidět, bezprostředně porozumět (tj. porozumět bez zprostředkování)  odkud se v něm nebo v ní bere utrpení? Můžeme přímo a bezprostředně vidět a porozumět, co v nás i v druhých udržuje konflikty a rozpory? Můžeme přímo, bez jakéhokoliv zprostředkování, porozumět jak v nás utrpení zaniká?\r\nNení prvním krokem na Osmidílné stezce správné porozumění, osvobození se od dojmu, že existuje oddělené já, které prožívá nebo myslí? Jak může bez správného porozumění existovat správné mluvení, jednání, meditace a tak dále? Dokud nás odděluje dojem, že máme já, pak následování nějaké stezky nebo dodržování předsevzetí udržuje právě toto já.\r\nProč řekl Buddha těsně před smrtí řekl: „Buďte sami sobě světlem – hledejte útočiště pouze ve Skutečnosti. Proč hledáme útočiště v tom, co vytváří myšlení a paměť? \r\nMožná se mýlím, ale lidské bytosti si mohou navzájem porozumět, svobodně a laskavě spolu sdílet, pouze pokud jejich mysl není svázána se žádným systémem – když se spolu setkáváme a nedržíme se přitom žádné tradice.\r\nPřeji Ti vše nejlepší.\r\n<br><a href=\"/toni_packer\"> ... Zpět na stránku o Toni Packer</a>\r\n<br>\";s:7:\"summary\";s:0:\"\";s:6:\"format\";s:9:\"full_html\";s:10:\"safe_value\";s:4968:\"<p><br /><a href=\"/toni_packer\"> ... Zpět na stránku o Toni Packer</a><br />\n<br /><br />\nMilá Toni,</p>\n<p>i když jsi mi osobně velmi blízká, rozhodl jsem se nepokračovat v práci s tebou. Chci pracovat s lidmi, kteří se hlásí k buddhismu.<br />\nVím, že jsi na loňském meditačním ústraní prohlásila, že nejsi buddhistka, a že tvá organizace možná vypustí ze svého jména slovo Zen. Říkal jsem si, že to nevadí, protože se mi zdálo, že učíš opravdový buddhismus.<br />\nPřes veškerou pohostinnost lidí ve Springwateru, jsem se v průběhu letošního ústraní cítil podrážděný něčím, co nemohu identifikovat. Myslím, že za to částečně mohly rozpory, které jsem vnímal. Tak například Springwater odmítá jakýkoliv vztah k buddhismu a přitom je forma  ústraní z větší části převzata ze zenové tradice.<br />\nZjistil jsem, hlavně poté co ústraní skončilo, že nevím jaké jsou tvé základní předpoklady, zkušenosti a cíle. V rámci jaké tradice učíš práci s uvědomováním? Například by mne opravdu zajímalo, jestli považuješ následující učení za pravdivé: Čtyři vznešené pravdy, Osmidílnou stezku, etická předsevzetí, povahu formy a prázdnoty, jak je vyjádřena v Sůtře srdce.<br />\nMůj vztah k tobě se také změnil, když jsem přijal fakt, že nechceš být identifikována s buddhismem či jinou tradicí. Minulý rok jsem si do tebe promítl svoji touhu po buddhistickém učiteli a pokoušel se na tebe svoji projekci napasovat. Zvláštní je, že jiní lidé při poslechu tvých nahrávek zažívali podobný zmatek jako já. Mysleli si, že jsi buddhistka, i když to popíráš.<br />\nNemyslím si, že to všechno je důsledkem „zkreslených vnitřních představ“, ale částečně možná ano. Také cítím jistou změnu v tobě a v tom co učíš, ve srovnání s minulým létem a nahrávkami z dřívějších let.<br />\nTím vším chci říci, že i když nebudu již nadále členem Centra Springwater, cením si vztahu s tebou a rád bych zůstal v kontaktu.<br />\nDíky za práci, kterou jsme spolu udělali.</p>\n<p>Milý …,</p>\n<p>ve svém dopise se zmiňuješ o svém podráždění z jakýchsi rozporů ve Springwateru: na jedné straně odmítání jakýchkoliv vztahů k buddhismu a na druhé straně jsou zde polštáře, čas je signalizován úderem na dřevěný blok (v současnosti už se nepoužívá) a program dne zahrnuje setkání a rozhovory, všechno z toho je součástí vnější formy tradičních zenových sesshinů.<br />\nNejsem si jistá, jestli ode mne očekáváš vysvětlení, ale kladeš tuto otázku. Opustila jsem tradiční zenové centrum, protože bylo nemožné zkoumat uvnitř této tradice plnou šíři našeho podmínění, včetně tradičních forem víry a praxe. Ve Springwateru zkoumáme formu ústraní a opouštíme nebo měníme to, co se ukázalo jako zbytečné nebo nutné změnit.<br />\nPtáš se: „V jakém kontextu učíš práci s uvědomováním?“ Uvědomování se nedá naučit a pokud je přítomno, není závislé na žádné tradici. Všechny tradice jsou vytvořeny myšlením a jsou proto závislé na myšlení. Uvědomování jednoduše osvětluje vše, co je, aniž by cokoliv vylučovalo.<br />\nChceš vědět jestli považuji za pravdivé Čtyři vznešené pravdy, Osmidílnou stezku, etická předsevzetí, povahu formy a prázdnoty, jak jsou vyjádřeny v Sůtře srdce. Žádné výroky, jakkoliv jasné či vznešené, nejsou Skutečnost. Skutečnost není možno vyjádřit pomocí symbolů.<br />\nDůležité je, zda může lidská bytost přímo uvidět, bezprostředně porozumět (tj. porozumět bez zprostředkování)  odkud se v něm nebo v ní bere utrpení? Můžeme přímo a bezprostředně vidět a porozumět, co v nás i v druhých udržuje konflikty a rozpory? Můžeme přímo, bez jakéhokoliv zprostředkování, porozumět jak v nás utrpení zaniká?<br />\nNení prvním krokem na Osmidílné stezce správné porozumění, osvobození se od dojmu, že existuje oddělené já, které prožívá nebo myslí? Jak může bez správného porozumění existovat správné mluvení, jednání, meditace a tak dále? Dokud nás odděluje dojem, že máme já, pak následování nějaké stezky nebo dodržování předsevzetí udržuje právě toto já.<br />\nProč řekl Buddha těsně před smrtí řekl: „Buďte sami sobě světlem – hledejte útočiště pouze ve Skutečnosti. Proč hledáme útočiště v tom, co vytváří myšlení a paměť?<br />\nMožná se mýlím, ale lidské bytosti si mohou navzájem porozumět, svobodně a laskavě spolu sdílet, pouze pokud jejich mysl není svázána se žádným systémem – když se spolu setkáváme a nedržíme se přitom žádné tradice.<br />\nPřeji Ti vše nejlepší.<br />\n<br /><a href=\"/toni_packer\"> ... Zpět na stránku o Toni Packer</a><br />\n<br /></p>\n\";s:12:\"safe_summary\";s:0:\"\";}}}}',0,1668514281,1),('field:node:49','a:1:{s:4:\"body\";a:1:{s:3:\"und\";a:1:{i:0;a:5:{s:5:\"value\";s:7169:\"<br><a href=\"/toni_packer\"> ... Zpět na stránku o Toni Packer</a>\r\n<br>\r\nTONI: Mírové společenství – ale proč „Buddhistické“? Proč bychom se nemohli setkávat jako lidské bytosti. Proč se musíme setkávat jako tibetští buddhisté, théravádoví buddhisté, praktikující vipassany nebo zenoví buddhisté? Takto zůstáváme uvnitř našich omezených hranic a jen se zkoušíme natáhnout ven.\r\nLENORA: Rozumím ti, ale v ideálním případě, nakonec …\r\nTONI: Ale já neříkám „nakonec“.\r\nLENORA: Říkáš teď!\r\nTONI: Udělej to teď.\r\nLENORA: Co bys teď udělala?\r\nTONI: Pusť to!\r\nLENORA: Jak to děláš?\r\nTONI: To mohu udělat jen sama pro sebe. Ne pro někoho jiného. Možná, když se spolu baví lidé, kteří se chtějí poznat, které hluboce trápí oddělenost od druhých, dojde k tomu, že opustí své oddělené identity. Pak se nemusíme podávat ruce skrz zeď, protože už tu není žádná zeď.\r\nLENORA: Jedna z věcí důležitá pro nás, kteří pracujeme tímto způsobem, je to, že nám buddhistická tradice pomohla nevnímat hranice a bariéry. \r\nTONI: Můžeš mi dát příklad? Co se můžeš naučit z nějaké tradice – asi nemyslíš intelektuální učení.  \r\nLENORA: Myslím že …\r\nTONI: Jsou to představy?\r\nLENORA: Jistě ne jen představy. Ale existují například představy pomáhající pochopit nedualitu.\r\nTONI: Naučila ses to?\r\nLENORA: Doufám. Dobře, učím se to.\r\nTONI: Děje se tady tady? Děje se to teď?\r\nLENORA: Bylo to přítomno v řadě věcí, které jsme dělali – nebo jsme se o to aspoň snažili: vidět v každém okamžiku, zda vzniká dualita, a nechat ji být.\r\nTONI: Ale vidíš, že dualita vzniká, když sama sebe nazveš buddhistkou?\r\nLENORA: Musí to tak nutně být?\r\nTONI: Jak se tomu dá vyhnout? Jsou zde také katolíci, protestanti, muslimové, židé, hinduisté, sikhové a právě teď se bojuje po celém světě. Jak se díváš na tyhle zápasy, které se všude dějí ve jménu „mého“ náboženství a „tvého“ náboženství.\r\nLENORA: Připadá mi to jako naprosté porušení všeho, co tvoří podstatu náboženství.\r\nTONI: A přesto to pokračuje. Děje se to od chvíle, kdy tento rozkol vznikl. \r\nLENORA: Vidíš nebezpečí v tom co děláme?\r\nTONI: Ano, v tom smyslu, že to posiluje, podporuje a každopádně udržuje moji identitu, že jsem „tohle“ spíš než „tamto“. Všechny takové představy nás rozdělují a odlučují.\r\nChtěla bych teď přijít na to: Co to je mír? Existuje skutečně stav míru? Opravdový mír? Harmonie. Celistvost.\r\nPokud nastane, nepotřebuješ se připojovat k hnutí, které se snaží smířit různé strany. Strany se nemohou smířit. Když jsme  rozděleni, nejsme celiství. \r\nMůžeme zkoumat proč potřebujeme někým být – buddhistou, křesťanem, muslimem, židem? Kdo je ten někdo?\r\nJe to pojem, myšlenka, představa o nás samých? Nerozděluje nás právě to, že o sobě máme představy. Štěpí to mysl.\r\nLENORA: Jaká forma společenství tedy nevede k rozkolu a štěpení. \r\nTONI: A proč bychom měli hledat jakoukoliv formu?\r\nLENORA: No, protože bych dál rád s těmi lidmi pracovala! Pracuje se nám spolu dobře a ladilo by to s tím co říkáš. Ale nemáme se nazývat …\r\nTONI: Nemáme. Sleduji pečlivě a poctivě, okamžik od okamžiku, co mi identifikace psychologicky přináší. Protože něco přináší; sleduj to sama.\r\nKdyž vážně pochopíš, že jsi celé lidstvo, pak ať budeš pracovat s kýmkoliv, budeš pracovat s celým lidstvem. Všichni máme tu samou mysl – mysl představ, naděje a strachu, usilování a ambicí,  cílů a zklamání, vzteku  a laskavosti – celý ten proud já. Můžeme to - jako lidské bytosti – opravdu vidět právě teď? Toto poznání, tento vhled, není duální, není rozdělený. Co se stane, když se nerozdělená lidská bytost setká s ostatními?\r\nAle dokud se s tebou setkávám jako buddhistka a ty jsi katolička, tak je zde rozkol. Ale ovšem, můžeme natáhnout ruce přes hranice a nazývat se navzájem sestrami a bratry, ale přesto lpíme na naší identitě, protože ji nedokážeme nechat být. Tento rozkol je to, co v nás vybuchuje. Jaderné bomby jsou jen vedlejším produktem toho všeho.\r\nLENORA: To co říkáš platí i pro to, co dělám s Buddhistickým mírovým společenstvím – platí tam stejné principy.\r\nTONI: Dobře. Ale zkusila bych se zeptat: „Přispívám k tomu proudu rozdělování a odlučování. Můžeš být zodpovědná jen za mír, který se odehrává v tobě, a to vyžaduje obrovské množství poctivosti při zkoumání tvého nitra. Lidé přes noc bděli před budovou budově OSN a seděli směrem k ní. Proč museli sedět zrovna tímto směrem? Pokud nesedí do všech směrů, což znamená žádným směrem, tak jde o rozštěpený přístup k rozštěpenému problému.\r\nLENORA: Opravdu si myslíš, že cítili, že sedí jedním směrem.\r\nTONI: No, tělesně ano. Co se dělo v každém z nich to nevím. Četla jsme o tom zprávu. Přišlo mi, že si dost jasně uvědomovali, že jak sedí na chodníku a kolem nich chodí spousta lidí, tak na ně mohou zapůsobit tím, jak udržují svoje těla ve vzpřímené pozici. To je všechno dualismus, posilování sebestředného myšlení. Mysl je tak záludná. Jen zaujmeme jinou pozici a naše opičí mysl zas dělá to co dřív. \r\nLENORA: Není to dokonalé, ale …\r\nTONI: Když se vrátíme k tomu, co chceš dělat, a ty to zkoušíš dělat důkladně a ne jen povrchně … Může se zeptat: Tahle práce, kterou uděláš s ostatními – práce pro mír – opravdu pobízí lidské bytosti k tomu, aby se ptali co je válka a mír uvnitř nich samých? A jaké je spojení mezi námi a „světem“. \r\nLENORA: Doufám, že to tak je. \r\nTONI: Ale je to prvořadý cíl? Protože tady válka začíná – uvnitř nás. Není to jen hmotný jev někde „venku ve světě“ - my to děláme. My jsme tou příčinou. Pokud to pochopíme uvnitř nás, jak bychom mohli válku zvládnout na globální úrovni. V první řadě musíme pracovat uvnitř nás.\r\nLENORA: Jen uvnitř nás?\r\nTONI: Tato otázka se objevuje často – musím  být dokonalý, předtím než začnu pracovat s jinými lidmi – a je to samozřejmě absurdní Pracujeme, ať už jdeme na setkání mírového společenství, pečujeme o děti nebo jsme v zaměstnání. Když pracujeme i odpočíváme, je přítomno jasné uvědomování, jak myslíme, cítíme, ulpíváme, identifikujeme se, jaké máme předsudky a stereotypy vůči druhým lidem, a tak dále?\r\nLENORA: A co když to všechno celou dobu zkoumáme?\r\nTONI: Ptáš se: „Nezáleží na tom, jestli sedíme před budovou OSN?“ A já se ptám: „Zatímco sedíme, nezaséváme semínka rozkolu tím, že se identifikujeme se skupinou?“\r\nLENORA: Na to neznám odpověď. Ráda bych to si to nechala jako otevřenou otázku.\r\nTONI: Ano. To je ta cesta. Pokud to zodpovíme, už bychom to nemohli dál zkoumat.  \r\n<br><a href=\"/toni_packer\"> ... Zpět na stránku o Toni Packer</a>\r\n<br>\";s:7:\"summary\";s:0:\"\";s:6:\"format\";s:9:\"full_html\";s:10:\"safe_value\";s:7434:\"<p><br /><a href=\"/toni_packer\"> ... Zpět na stránku o Toni Packer</a><br />\n<br /><br />\nTONI: Mírové společenství – ale proč „Buddhistické“? Proč bychom se nemohli setkávat jako lidské bytosti. Proč se musíme setkávat jako tibetští buddhisté, théravádoví buddhisté, praktikující vipassany nebo zenoví buddhisté? Takto zůstáváme uvnitř našich omezených hranic a jen se zkoušíme natáhnout ven.<br />\nLENORA: Rozumím ti, ale v ideálním případě, nakonec …<br />\nTONI: Ale já neříkám „nakonec“.<br />\nLENORA: Říkáš teď!<br />\nTONI: Udělej to teď.<br />\nLENORA: Co bys teď udělala?<br />\nTONI: Pusť to!<br />\nLENORA: Jak to děláš?<br />\nTONI: To mohu udělat jen sama pro sebe. Ne pro někoho jiného. Možná, když se spolu baví lidé, kteří se chtějí poznat, které hluboce trápí oddělenost od druhých, dojde k tomu, že opustí své oddělené identity. Pak se nemusíme podávat ruce skrz zeď, protože už tu není žádná zeď.<br />\nLENORA: Jedna z věcí důležitá pro nás, kteří pracujeme tímto způsobem, je to, že nám buddhistická tradice pomohla nevnímat hranice a bariéry.<br />\nTONI: Můžeš mi dát příklad? Co se můžeš naučit z nějaké tradice – asi nemyslíš intelektuální učení.<br />\nLENORA: Myslím že …<br />\nTONI: Jsou to představy?<br />\nLENORA: Jistě ne jen představy. Ale existují například představy pomáhající pochopit nedualitu.<br />\nTONI: Naučila ses to?<br />\nLENORA: Doufám. Dobře, učím se to.<br />\nTONI: Děje se tady tady? Děje se to teď?<br />\nLENORA: Bylo to přítomno v řadě věcí, které jsme dělali – nebo jsme se o to aspoň snažili: vidět v každém okamžiku, zda vzniká dualita, a nechat ji být.<br />\nTONI: Ale vidíš, že dualita vzniká, když sama sebe nazveš buddhistkou?<br />\nLENORA: Musí to tak nutně být?<br />\nTONI: Jak se tomu dá vyhnout? Jsou zde také katolíci, protestanti, muslimové, židé, hinduisté, sikhové a právě teď se bojuje po celém světě. Jak se díváš na tyhle zápasy, které se všude dějí ve jménu „mého“ náboženství a „tvého“ náboženství.<br />\nLENORA: Připadá mi to jako naprosté porušení všeho, co tvoří podstatu náboženství.<br />\nTONI: A přesto to pokračuje. Děje se to od chvíle, kdy tento rozkol vznikl.<br />\nLENORA: Vidíš nebezpečí v tom co děláme?<br />\nTONI: Ano, v tom smyslu, že to posiluje, podporuje a každopádně udržuje moji identitu, že jsem „tohle“ spíš než „tamto“. Všechny takové představy nás rozdělují a odlučují.<br />\nChtěla bych teď přijít na to: Co to je mír? Existuje skutečně stav míru? Opravdový mír? Harmonie. Celistvost.<br />\nPokud nastane, nepotřebuješ se připojovat k hnutí, které se snaží smířit různé strany. Strany se nemohou smířit. Když jsme  rozděleni, nejsme celiství.<br />\nMůžeme zkoumat proč potřebujeme někým být – buddhistou, křesťanem, muslimem, židem? Kdo je ten někdo?<br />\nJe to pojem, myšlenka, představa o nás samých? Nerozděluje nás právě to, že o sobě máme představy. Štěpí to mysl.<br />\nLENORA: Jaká forma společenství tedy nevede k rozkolu a štěpení.<br />\nTONI: A proč bychom měli hledat jakoukoliv formu?<br />\nLENORA: No, protože bych dál rád s těmi lidmi pracovala! Pracuje se nám spolu dobře a ladilo by to s tím co říkáš. Ale nemáme se nazývat …<br />\nTONI: Nemáme. Sleduji pečlivě a poctivě, okamžik od okamžiku, co mi identifikace psychologicky přináší. Protože něco přináší; sleduj to sama.<br />\nKdyž vážně pochopíš, že jsi celé lidstvo, pak ať budeš pracovat s kýmkoliv, budeš pracovat s celým lidstvem. Všichni máme tu samou mysl – mysl představ, naděje a strachu, usilování a ambicí,  cílů a zklamání, vzteku  a laskavosti – celý ten proud já. Můžeme to - jako lidské bytosti – opravdu vidět právě teď? Toto poznání, tento vhled, není duální, není rozdělený. Co se stane, když se nerozdělená lidská bytost setká s ostatními?<br />\nAle dokud se s tebou setkávám jako buddhistka a ty jsi katolička, tak je zde rozkol. Ale ovšem, můžeme natáhnout ruce přes hranice a nazývat se navzájem sestrami a bratry, ale přesto lpíme na naší identitě, protože ji nedokážeme nechat být. Tento rozkol je to, co v nás vybuchuje. Jaderné bomby jsou jen vedlejším produktem toho všeho.<br />\nLENORA: To co říkáš platí i pro to, co dělám s Buddhistickým mírovým společenstvím – platí tam stejné principy.<br />\nTONI: Dobře. Ale zkusila bych se zeptat: „Přispívám k tomu proudu rozdělování a odlučování. Můžeš být zodpovědná jen za mír, který se odehrává v tobě, a to vyžaduje obrovské množství poctivosti při zkoumání tvého nitra. Lidé přes noc bděli před budovou budově OSN a seděli směrem k ní. Proč museli sedět zrovna tímto směrem? Pokud nesedí do všech směrů, což znamená žádným směrem, tak jde o rozštěpený přístup k rozštěpenému problému.<br />\nLENORA: Opravdu si myslíš, že cítili, že sedí jedním směrem.<br />\nTONI: No, tělesně ano. Co se dělo v každém z nich to nevím. Četla jsme o tom zprávu. Přišlo mi, že si dost jasně uvědomovali, že jak sedí na chodníku a kolem nich chodí spousta lidí, tak na ně mohou zapůsobit tím, jak udržují svoje těla ve vzpřímené pozici. To je všechno dualismus, posilování sebestředného myšlení. Mysl je tak záludná. Jen zaujmeme jinou pozici a naše opičí mysl zas dělá to co dřív.<br />\nLENORA: Není to dokonalé, ale …<br />\nTONI: Když se vrátíme k tomu, co chceš dělat, a ty to zkoušíš dělat důkladně a ne jen povrchně … Může se zeptat: Tahle práce, kterou uděláš s ostatními – práce pro mír – opravdu pobízí lidské bytosti k tomu, aby se ptali co je válka a mír uvnitř nich samých? A jaké je spojení mezi námi a „světem“.<br />\nLENORA: Doufám, že to tak je.<br />\nTONI: Ale je to prvořadý cíl? Protože tady válka začíná – uvnitř nás. Není to jen hmotný jev někde „venku ve světě“ - my to děláme. My jsme tou příčinou. Pokud to pochopíme uvnitř nás, jak bychom mohli válku zvládnout na globální úrovni. V první řadě musíme pracovat uvnitř nás.<br />\nLENORA: Jen uvnitř nás?<br />\nTONI: Tato otázka se objevuje často – musím  být dokonalý, předtím než začnu pracovat s jinými lidmi – a je to samozřejmě absurdní Pracujeme, ať už jdeme na setkání mírového společenství, pečujeme o děti nebo jsme v zaměstnání. Když pracujeme i odpočíváme, je přítomno jasné uvědomování, jak myslíme, cítíme, ulpíváme, identifikujeme se, jaké máme předsudky a stereotypy vůči druhým lidem, a tak dále?<br />\nLENORA: A co když to všechno celou dobu zkoumáme?<br />\nTONI: Ptáš se: „Nezáleží na tom, jestli sedíme před budovou OSN?“ A já se ptám: „Zatímco sedíme, nezaséváme semínka rozkolu tím, že se identifikujeme se skupinou?“<br />\nLENORA: Na to neznám odpověď. Ráda bych to si to nechala jako otevřenou otázku.<br />\nTONI: Ano. To je ta cesta. Pokud to zodpovíme, už bychom to nemohli dál zkoumat.<br />\n<br /><a href=\"/toni_packer\"> ... Zpět na stránku o Toni Packer</a><br />\n<br /></p>\n\";s:12:\"safe_summary\";s:0:\"\";}}}}',0,1669647124,1),('field:node:5','a:1:{s:4:\"body\";a:1:{s:3:\"und\";a:1:{i:0;a:5:{s:5:\"value\";s:3737:\"Když mi přišel email s informací o Jeffově pražském retreatu, zajásala jsem. Konečně něco pro nás pracující / studující, kteří se snažíme najít rovnováhu a klid během našich běžných denních aktivit. Jeffa Olivera jsem potkala v meditačním centru Dibbavana. Byl to můj první meditační retreat a dost zasáhl do mého života. Jenže v té době  jsem měla prázdniny, takže pokračovat v meditaci každý den nebyl problém. Vše se zdálo jednoduché a fungovalo jako po drátkách. Akorát, že s nástupem do školy se meditační praxe stávala pomalu a plíživě stále méně intenzivní. Známe to všichni, vždycky se vyskytne něco „důležitějšího a naléhavějšího“ na práci, a pak se najednou přistihneme uprostřed nějakého toho stresu, vzteku, smutku a slova jako všímavost a plné vědomí nám zní jako vzdálená vzpomínka….\r\n\r\nMyšlenka retreatu v denním životě se mi moc líbila. Celé to vypadalo tak, že ráno od 6 do 9 a večer od 18 cca do 20 hodin mohl kdokoliv, kdykoliv přijít, posedět, povyprávět a pobýt jak dlouho chtěl. Já jsem ze zúčastnila skoro každý den. Ráno jsem vstávala v 5, abych na šestou byla v centru Lotus. První 2 dny jsme byli jen tři. Uvařili jsme si čaj, Jeff nám vyprávěl svoje zkušenosti, odpovídal na dotazy a pak jsme buď meditovali v sedě, nebo jsme pozorovali vodu, jak se vaří v konvici nebo čajové lístky, jak se rozvíjí, když se zalijí horkou vodou nebo jsme pozorovali paprsky světla zářící z plamene svíčky, když se na něj dívá s přivřenýma očima. To vše nám mělo připomenout pravou přirozenou podstatu věcí.\r\n\r\n<div align=\"center\"><img src=\"images/candle.png\"></div>\r\n\r\nPostupně se nás scházelo víc a víc, každý většinou přinesl něco k snídani, tak jsme společně jedli v plném vědomí. Každý pobyl podle svých možností a postupně jsme se rozcházeli. V sobotu ráno jsme se rozhodli jít na meditaci v chůzi, která se nesla v Jeffově „freestyle“ duchu. Byli jsme tři, navzájem jsme se drželi a ten kdo byl uprostřed měl zavřené oči. Tak se nám otevřela možnost prozkoumávat známé pražské ulice jinými smysly než je zrak. Všechny zvuky byly hlasitější a bližší, vůně intenzivnější a mrazivé počasí s náledím vyžadovalo notnou dávku důvěry ve „vidící“ průvodce. Zastavili jsme se u Vltavy a pozorovali jsme Karlův most, který jakoby se vznášel v oparu vypařující se vody z řeky. Všechno bylo jakoby magické a velmi reálné… Zpátky ale ke všedním dnům. Kdo chtěl a měl čas, mohl do Lotusu přijít i večer a sdílet s ostatními svoje zážitky a zkušenosti, které měl během dne. Někdo třeba jen přišel mlčet a poslouchat. Pak měl Jeff většinou krátký „dhammatalk“ a opět jsme meditovali.\r\n\r\nPro mě byl retreat velmi cennou zkušeností. Měla jsem trochu obavy, že budu z ranního vstávání unavená, že se třeba nebudu moct soustředit, ale opak byl pravdou. Nejen, že jsem měla dost energie na všechno, ale taky jsem byla mnohem více v klidu, bez zbytečného stresu.\r\n\r\nMyslím, že ostatní na tom byli podobně, protože většina se do Lotusu vracela opakovaně celý týden. Byl to pro mě dost důležitý impuls pro pokračování v praxi, ukázka toho, že to rozhodně není ztráta času. A taky ukázka toho, že meditace nemusí být, a není něco, co je odděleno od běžného života. Že právě naopak každá naše činnost může být i meditací. A taky to, že je cennější umět uplatnit svoje meditační zkušenosti ve všedním životě, než je vzájemně oddělovat. \r\n\r\n<i>Autorka: Karolína Sobotová</i>\";s:7:\"summary\";s:0:\"\";s:6:\"format\";s:9:\"full_html\";s:10:\"safe_value\";s:3764:\"<p>Když mi přišel email s informací o Jeffově pražském retreatu, zajásala jsem. Konečně něco pro nás pracující / studující, kteří se snažíme najít rovnováhu a klid během našich běžných denních aktivit. Jeffa Olivera jsem potkala v meditačním centru Dibbavana. Byl to můj první meditační retreat a dost zasáhl do mého života. Jenže v té době  jsem měla prázdniny, takže pokračovat v meditaci každý den nebyl problém. Vše se zdálo jednoduché a fungovalo jako po drátkách. Akorát, že s nástupem do školy se meditační praxe stávala pomalu a plíživě stále méně intenzivní. Známe to všichni, vždycky se vyskytne něco „důležitějšího a naléhavějšího“ na práci, a pak se najednou přistihneme uprostřed nějakého toho stresu, vzteku, smutku a slova jako všímavost a plné vědomí nám zní jako vzdálená vzpomínka….</p>\n<p>Myšlenka retreatu v denním životě se mi moc líbila. Celé to vypadalo tak, že ráno od 6 do 9 a večer od 18 cca do 20 hodin mohl kdokoliv, kdykoliv přijít, posedět, povyprávět a pobýt jak dlouho chtěl. Já jsem ze zúčastnila skoro každý den. Ráno jsem vstávala v 5, abych na šestou byla v centru Lotus. První 2 dny jsme byli jen tři. Uvařili jsme si čaj, Jeff nám vyprávěl svoje zkušenosti, odpovídal na dotazy a pak jsme buď meditovali v sedě, nebo jsme pozorovali vodu, jak se vaří v konvici nebo čajové lístky, jak se rozvíjí, když se zalijí horkou vodou nebo jsme pozorovali paprsky světla zářící z plamene svíčky, když se na něj dívá s přivřenýma očima. To vše nám mělo připomenout pravou přirozenou podstatu věcí.</p>\n<div align=\"center\"><img src=\"images/candle.png\" /></div>\n<p>Postupně se nás scházelo víc a víc, každý většinou přinesl něco k snídani, tak jsme společně jedli v plném vědomí. Každý pobyl podle svých možností a postupně jsme se rozcházeli. V sobotu ráno jsme se rozhodli jít na meditaci v chůzi, která se nesla v Jeffově „freestyle“ duchu. Byli jsme tři, navzájem jsme se drželi a ten kdo byl uprostřed měl zavřené oči. Tak se nám otevřela možnost prozkoumávat známé pražské ulice jinými smysly než je zrak. Všechny zvuky byly hlasitější a bližší, vůně intenzivnější a mrazivé počasí s náledím vyžadovalo notnou dávku důvěry ve „vidící“ průvodce. Zastavili jsme se u Vltavy a pozorovali jsme Karlův most, který jakoby se vznášel v oparu vypařující se vody z řeky. Všechno bylo jakoby magické a velmi reálné… Zpátky ale ke všedním dnům. Kdo chtěl a měl čas, mohl do Lotusu přijít i večer a sdílet s ostatními svoje zážitky a zkušenosti, které měl během dne. Někdo třeba jen přišel mlčet a poslouchat. Pak měl Jeff většinou krátký „dhammatalk“ a opět jsme meditovali.</p>\n<p>Pro mě byl retreat velmi cennou zkušeností. Měla jsem trochu obavy, že budu z ranního vstávání unavená, že se třeba nebudu moct soustředit, ale opak byl pravdou. Nejen, že jsem měla dost energie na všechno, ale taky jsem byla mnohem více v klidu, bez zbytečného stresu.</p>\n<p>Myslím, že ostatní na tom byli podobně, protože většina se do Lotusu vracela opakovaně celý týden. Byl to pro mě dost důležitý impuls pro pokračování v praxi, ukázka toho, že to rozhodně není ztráta času. A taky ukázka toho, že meditace nemusí být, a není něco, co je odděleno od běžného života. Že právě naopak každá naše činnost může být i meditací. A taky to, že je cennější umět uplatnit svoje meditační zkušenosti ve všedním životě, než je vzájemně oddělovat. </p>\n<p><i>Autorka: Karolína Sobotová</i></p>\n\";s:12:\"safe_summary\";s:0:\"\";}}}}',0,1668140555,1),('field:node:50','a:1:{s:4:\"body\";a:1:{s:3:\"und\";a:1:{i:0;a:5:{s:5:\"value\";s:11743:\"<br><a href=\"/toni_packer\"> ... Zpět na stránku o Toni Packer</a>\r\n<br>\r\nVnitřní zranění pronásleduje všechny lidské bytosti: byli jsme zraněni v minulosti, něco nás zraňuje právě teď a děsíme se toho, že budeme zraněni znovu. Mysl a organismus přijímají všemožná obranná opatření, aby se ochránily před minulými, současnými a budoucími zraněními. \r\nPři každém meditačním ústraní se objevuje naléhavá otázka: Co je vlastně zraněno, když nás něco zraní?  \r\nMůžeme sledovat celý ten proces zranění s plnou pozorností právě v okamžiku, kdy nastává, zkoumáme, co se vlastně děje, zůstáváme s tím, necháme to zcela rozplést a odhalit?\r\nV okamžiku, kdy jsme zraněni, můžeme to bezprostředně sledovat a naslouchat tomu?\r\nVětšinou své zranění nezkoumáme a díky tomu proti zranění vznikají automatické obrany a ochrany.\r\nBojíme se tomu všemu čelit právě v tomto okamžiku? Nebo přeci jen občas blikne uvědomění toho, co se právě děje? Možná ano, ale nenásleduje vzápětí myšlení a pocity: „Nechci se dotýkat vší té bolesti.“? \r\nPokud máme strach čelit zranění, prožívat zranění, projít skrz něj, a strach, že někoho zraníme, zatímco jsme chycen ve svém zranění.  Mysl a tělo jsou udržovány v bolesti a otupělosti, jsou plné rozporů a ustavičně hledáme, kudy před tím uniknout. \r\nTak, právě teď, můžeme věnovat tolik času a energie, kolik je třeba, a podívat se na zranění? Mysl možná říká: „Právě teď necítím zranění, tak jak ho mohu sledovat?“ Ale zranění většinou nebývají příliš hluboko pod povrchem. Snadno si na ně vzpomeneme.\r\nKdyž zkoumáme zranění, většinou začneme nejprve hledat vysvětlení, jaký byl důvod a příčina zranění. Mysl neustále hledá vysvětlení toho, co se stalo a proč se to stalo. Mysl velmi ráda řeší věci tímto způsobem. Můžeme nechat tento proces probíhat a přitom zahrnout do pečlivé pozornosti plnou šíři toho, co se děje?\r\nMysl nejenže touží po vysvětleních, po nalézání příčin, ale také po obraně a ochraně obrazu, který si vytvořila o „mě“. Brání „mne“ tím, že hledá chyby jinde. Můžeme to vidět, právě když se to děje? Hledání „příčin“ zranění, jejich nalezení v dávné či nedávné minulosti, a poté vysvětlování, ospravedlňování, bránění se, obviňování, výčitky nebo stažení do ochranné ulity - to vše se děje v myšlení, ve fantazii.\r\nMysl v tom dokáže pokračovat hodiny, dny i roky, přehrává si vnitřní video a zvukové záznamy, přehrává si znovu, co se stalo, proč se to stalo a co se mohlo nebo mělo stát místo toho. Tímto způsobem zůstává mysl svázána v kruzích svých fantazií spolu s bolestí, emocemi, rozpory a úniky. To vše je součástí zranění. Jsme teď spolu? Můžeme to pečlivě sledovat a ne jen rychle přelétnout tyto řádky?\r\nMůže být mysl osvobozena, když dojde k uvědomění si celého tohoto procesu?\r\nZačněme znovu od začátku. Někdo mne ostře kritizuje a okamžitě to bolí. Proč?\r\nBýt kritizován sebou přináší všemožné myšlenky a pocity, které se týkají situací, kdy jsem v přítomnosti ostatních - pocity rozpaků, ponížení, odmítnutí, viny, neschopnosti či jiné pocity. Můžeme se okamžitě cítit ohroženi, v nebezpečí, zatraceni a odříznuti od bezpečí, uznání a lásky.  (Může se objevit i řada jiných pocitů jako je vztek nebo pomstychtivost, ale zkusme to teď nechat tak jednoduché, jak je to jen možné.)\r\nMyšlenky a pocity, které vyvstanou, se mohou lišit u různých osob, případ od případu, ale jsou tady, ovlivňují náš celkový stav.\r\nA teď, je možné jít hlouběji?\r\nOvlivňují nás současná i minulá zranění, která jsou neustále vyvolávána pamětí, nejen pamětí mysli, ale i pamětí těla, organismu. Současné pocity zranění automaticky rezonují s bolestivými vzpomínkami, které jsou od nejranějšího dětství ukládány do mysli a různých částí organismu. Lidská mysl a tělo vzpomínky neustále ukládá a střádá, většinou nevědomě. Když se staré vzpomínky oživí, tělo znovu cítí stejné bolesti, strach a vztek jako před lety, kdy k těm událostem došlo.  Paměť to všechno vyvolá - všichni to známe z vlastní zkušenosti.\r\nVšichni, bez výjimky, jsme byli jako malé děti mnohokrát zraněni a vzpomínky na tato zranění, okolnosti, které je doprovázely, a reakce na ně jsou uloženy v celém organismu. Někdy s námi milující matka nebo otec nebyli právě tehdy, když jsme je potřebovali. Někdy jsme byli nepochopeni, vztekle nám vyhubovali, vyhrožovali nám trestem, trestali nás, byli jsme v rozpacích, vysmívali se nám nebo nás ponižovali.  Ne všechno z toho se nám muselo přihodit osobně, vliv na nás může mít i to, že vnímáme násilí, které je pácháno na ostatních členech rodiny nebo společenství. \r\nMy dospělí si většinou neuvědomuje, co děláme, když jsme rozhněvaní, podráždění nebo vyčerpaní. Všichni v sobě mám naprogramované násilné reakce už z doby, na kterou si ani nevzpomínáme.  Automaticky opakujeme, co jsme se od nejranějšího dětství naučili napodobovat a uložili si do paměti: tón a zabarvení hlasu, gesta, pohled očí, svraštění obočí a další výrazy obličeje. To všechno je podmíněné -  naučili jsme se to napodobovat od mnoha různých lidí před dlouhou dobou, ještě když jsme sami byli dětmi. Můžeme pozorovat jak starší děti hubují mladší přesně tím způsobem, jakým byly samy hubovány.  \r\nKdyž jsme byli zraněni hlasitým, rozhněvaným hlasem (což je pro dětský organismus trauma), když nás někdo hrubě potrestal, donutil nás něco udělat bolestivým, ponižujícím způsobem, nemuseli to být jen rodiče, ale i jiné mocné osoby, tak se všechna ta zranění ukládají do tělesné paměti. A nejsou jen uložena, je to aktivní síla. \r\nZranění jsou také zaznamenána jako neuzavřená témata, která nás neustále trápí a vrací se znova a znova. Reakce: „Oko za oko, zub za zub.“ je hluboce uložený program v repertoáru našich automatických reakcí. A tak je zranění úzce propojeno s potřebou odplaty. Jdou spolu ruku v ruce. Ale důležité je porozumět tomu nejen intelektuálně - pochopit tuto myšlenku a někomu ji pak vysvětlit -  ale sledovat tyto reakce přímo, právě když v nás pracují. Pokud k tomu nedojde, nenastane podstatná změna. Zraňování sebe i druhých pokračuje.\r\nZkoumáme zranění a zjišťujeme, že jsme byli zraňováni od nejranějšího dětství. Nemusíme si pamatovat konkrétní události, ale intenzita současných zranění rezonuje se záznamy zranění  minulých. Můžeme si to uvědomit?\r\nMožná nás někdy překvapilo, že jsme byli hluboce zraněni kvůli nějaké drobnosti. Ale celá minulá historie zranění rezonuje s tím současným zraněním. Projevuje se právě teď ve všech pocitech, myšlenkách, emocích, strachu, bolesti a napětí. Můžeme to vidět bezprostředně, právě když se to děje? Můžeme vidět to rozrušení, které právě teď způsobila nějaká drobná událost? Někdo mne ostře kritizuje a já se cítím, jako by měl přijít konec světa. Pro bezmocné dítě představuje konec světa kontakt s primitivní trestající osobou. Všechny panické a obranné reakce, které se objevily, se okamžitě uložily do mozkových spojení a tělesných tkání. Událost, která se podobá té minulé, pak okamžitě všechna tato spojení zmobilizuje. \r\nMůžeme si tento proces plně uvědomovat, právě když se nám to děje? Neutíkat od zranění, nepřemýšlet o tom, neodtahovat se od strachu a bolesti, ale dovolit té situaci se všemi jejími tělesnými příznaky, pocity, napětím a tlaky, aby se odhalila a ukázala, co je zač? Neutíkat pryč, ale zastavit se, pociťovat, sledovat, naslouchat?    \r\nTo je možné jen tehdy, pokud neunikáme do spletitého obranného systému, který vyrostl v průběhu let, aby nás chránil, nebo spíše, aby chránil představu, kterou si o sobě vytváříme. Když nás někdo ostře kritizuje, tak přeci není ohrožen náš organismus. Co je ohroženo? Je možné to ihned zkoumat? Kde je to nebezpečí? Co ochraňujeme? Je tím problémem ochrana sebe sama? Dokáže energie uvědomění prolomit zdi, které si obrana vybudovala?\r\nDostáváme se teď k jádru toho, co je zraněno, když jsme zraněni?\r\nObrana znamená izolaci, nepřítomnost vztahu. Nemůžeme se bránit a zároveň být citliví, být v důvěrném a zranitelném vztahu s čímkoliv. To je zřejmé, že? Platí to pro každého jednotlivého člověka a stejně tak i pro celý národ. \r\nChybí nám zkušenost, že můžeme zůstat nechráněni a přitom být v pořádku a přežít. Nevíme to. Jediné, co jsme na základě naší zkušenosti dělali, slyšeli, pozorovali a učili se, byla obrana, nejen fyzická, ale také psychologická. (Nezpochybňujeme potřebu inteligentní fyzické ochrany organismu. Ptáme se, zda potřebujeme psychologickou obranu.) Nevíme, že můžeme existovat bez této obrany. Jako bezbranné děti jsme byli psychologicky zraněni a automaticky se začala vytvářet obrana. Nyní stále dokola prožíváme tento záznam - donekonečna nás zraňuje nebo otupuje, abychom unikli bolesti. Zjevně mysl nedokáže rozlišovat mezi inteligentní ochranou organismu a  ochranou nahromaděných vzpomínek na sebe sama. Aktivuje se k ochraně vzpomínek stejně jako k ochraně těla před fyzickým poškozením. \r\nTak, co to znamená nebránit se?\r\nKdyž jsme zraněni, dokáže se energie sjednotit v plném uvědomění - velmi, velmi tichém, otevřeném, nebráněném a zranitelném? Pokud takové uvědomění má příležitost volně pracovat, uděláme neuvěřitelný objev. Není nutné se bránit. Co je zraněné a bráněné je paměť! Je možné naslouchat ostré kritice a s plnou pozorností vidět a cítit, co je zraňováno nebo by  mohlo být zraněno, a nebránit se?\r\nJe možné dostat se do takového stavu, který je mimo veškeré vysvětlování a intelektuální porozumění? Být právě teď bez jakékoliv obrany. Je to odumření té hluboko zakořeněné touhy  zachránit se a zanechání navyklých obran. To vše bez úsilí a  záměru. Můžeme se přestat bránit - to je ten zázrak!\r\nMožná si budeme připadat, jako bychom se vydávali do neznáma. Nikdy předtím jsme se o to nepokusili, protože jsme si na obranu zvykli, důvěřovali jsme jí, a přitom nám nakonec přinesla jen bolest a izolaci. Ale nic se nezmění, dokud jsme svázáni obranou a ochranou. \r\nA tak, když se na to díváme s hlubokým zájmem - může se v okamžiku zranění objevit jiskra pozornosti, která  nám umožní zvládnout naučené automatické reakce? Můžeme přijmout riziko, že nevíme, jak to dopadne, ale nebudeme se bránit? Neučíme se novou techniku, jak něco zvládnout - nemluvíme o technice. Technika je obrana, ale zde jde o zranitelnost bez znalosti výsledku.\r\nNení co bránit. Pokud je toto jasné, jako obloha bez mraků, pak žijeme bez tvrdosti a skřípání našich ulit. Jsme vřelé, měkké, živé bytosti schopné si navzájem otevřeně naslouchat a hluboce se dotýkat.  Být navzájem plně propojeni znamená nepřítomnost všech hranic mezi „mnou“ a „tebou“.\r\nJe to nepřítomnost zranění a obrany. Je to svoboda.\r\n<br><a href=\"/toni_packer\"> ... Zpět na stránku o Toni Packer</a>\r\n<br>\";s:7:\"summary\";s:0:\"\";s:6:\"format\";s:9:\"full_html\";s:10:\"safe_value\";s:11932:\"<p><br /><a href=\"/toni_packer\"> ... Zpět na stránku o Toni Packer</a><br />\n<br /><br />\nVnitřní zranění pronásleduje všechny lidské bytosti: byli jsme zraněni v minulosti, něco nás zraňuje právě teď a děsíme se toho, že budeme zraněni znovu. Mysl a organismus přijímají všemožná obranná opatření, aby se ochránily před minulými, současnými a budoucími zraněními.<br />\nPři každém meditačním ústraní se objevuje naléhavá otázka: Co je vlastně zraněno, když nás něco zraní?<br />\nMůžeme sledovat celý ten proces zranění s plnou pozorností právě v okamžiku, kdy nastává, zkoumáme, co se vlastně děje, zůstáváme s tím, necháme to zcela rozplést a odhalit?<br />\nV okamžiku, kdy jsme zraněni, můžeme to bezprostředně sledovat a naslouchat tomu?<br />\nVětšinou své zranění nezkoumáme a díky tomu proti zranění vznikají automatické obrany a ochrany.<br />\nBojíme se tomu všemu čelit právě v tomto okamžiku? Nebo přeci jen občas blikne uvědomění toho, co se právě děje? Možná ano, ale nenásleduje vzápětí myšlení a pocity: „Nechci se dotýkat vší té bolesti.“?<br />\nPokud máme strach čelit zranění, prožívat zranění, projít skrz něj, a strach, že někoho zraníme, zatímco jsme chycen ve svém zranění.  Mysl a tělo jsou udržovány v bolesti a otupělosti, jsou plné rozporů a ustavičně hledáme, kudy před tím uniknout.<br />\nTak, právě teď, můžeme věnovat tolik času a energie, kolik je třeba, a podívat se na zranění? Mysl možná říká: „Právě teď necítím zranění, tak jak ho mohu sledovat?“ Ale zranění většinou nebývají příliš hluboko pod povrchem. Snadno si na ně vzpomeneme.<br />\nKdyž zkoumáme zranění, většinou začneme nejprve hledat vysvětlení, jaký byl důvod a příčina zranění. Mysl neustále hledá vysvětlení toho, co se stalo a proč se to stalo. Mysl velmi ráda řeší věci tímto způsobem. Můžeme nechat tento proces probíhat a přitom zahrnout do pečlivé pozornosti plnou šíři toho, co se děje?<br />\nMysl nejenže touží po vysvětleních, po nalézání příčin, ale také po obraně a ochraně obrazu, který si vytvořila o „mě“. Brání „mne“ tím, že hledá chyby jinde. Můžeme to vidět, právě když se to děje? Hledání „příčin“ zranění, jejich nalezení v dávné či nedávné minulosti, a poté vysvětlování, ospravedlňování, bránění se, obviňování, výčitky nebo stažení do ochranné ulity - to vše se děje v myšlení, ve fantazii.<br />\nMysl v tom dokáže pokračovat hodiny, dny i roky, přehrává si vnitřní video a zvukové záznamy, přehrává si znovu, co se stalo, proč se to stalo a co se mohlo nebo mělo stát místo toho. Tímto způsobem zůstává mysl svázána v kruzích svých fantazií spolu s bolestí, emocemi, rozpory a úniky. To vše je součástí zranění. Jsme teď spolu? Můžeme to pečlivě sledovat a ne jen rychle přelétnout tyto řádky?<br />\nMůže být mysl osvobozena, když dojde k uvědomění si celého tohoto procesu?<br />\nZačněme znovu od začátku. Někdo mne ostře kritizuje a okamžitě to bolí. Proč?<br />\nBýt kritizován sebou přináší všemožné myšlenky a pocity, které se týkají situací, kdy jsem v přítomnosti ostatních - pocity rozpaků, ponížení, odmítnutí, viny, neschopnosti či jiné pocity. Můžeme se okamžitě cítit ohroženi, v nebezpečí, zatraceni a odříznuti od bezpečí, uznání a lásky.  (Může se objevit i řada jiných pocitů jako je vztek nebo pomstychtivost, ale zkusme to teď nechat tak jednoduché, jak je to jen možné.)<br />\nMyšlenky a pocity, které vyvstanou, se mohou lišit u různých osob, případ od případu, ale jsou tady, ovlivňují náš celkový stav.<br />\nA teď, je možné jít hlouběji?<br />\nOvlivňují nás současná i minulá zranění, která jsou neustále vyvolávána pamětí, nejen pamětí mysli, ale i pamětí těla, organismu. Současné pocity zranění automaticky rezonují s bolestivými vzpomínkami, které jsou od nejranějšího dětství ukládány do mysli a různých částí organismu. Lidská mysl a tělo vzpomínky neustále ukládá a střádá, většinou nevědomě. Když se staré vzpomínky oživí, tělo znovu cítí stejné bolesti, strach a vztek jako před lety, kdy k těm událostem došlo.  Paměť to všechno vyvolá - všichni to známe z vlastní zkušenosti.<br />\nVšichni, bez výjimky, jsme byli jako malé děti mnohokrát zraněni a vzpomínky na tato zranění, okolnosti, které je doprovázely, a reakce na ně jsou uloženy v celém organismu. Někdy s námi milující matka nebo otec nebyli právě tehdy, když jsme je potřebovali. Někdy jsme byli nepochopeni, vztekle nám vyhubovali, vyhrožovali nám trestem, trestali nás, byli jsme v rozpacích, vysmívali se nám nebo nás ponižovali.  Ne všechno z toho se nám muselo přihodit osobně, vliv na nás může mít i to, že vnímáme násilí, které je pácháno na ostatních členech rodiny nebo společenství.<br />\nMy dospělí si většinou neuvědomuje, co děláme, když jsme rozhněvaní, podráždění nebo vyčerpaní. Všichni v sobě mám naprogramované násilné reakce už z doby, na kterou si ani nevzpomínáme.  Automaticky opakujeme, co jsme se od nejranějšího dětství naučili napodobovat a uložili si do paměti: tón a zabarvení hlasu, gesta, pohled očí, svraštění obočí a další výrazy obličeje. To všechno je podmíněné -  naučili jsme se to napodobovat od mnoha různých lidí před dlouhou dobou, ještě když jsme sami byli dětmi. Můžeme pozorovat jak starší děti hubují mladší přesně tím způsobem, jakým byly samy hubovány.<br />\nKdyž jsme byli zraněni hlasitým, rozhněvaným hlasem (což je pro dětský organismus trauma), když nás někdo hrubě potrestal, donutil nás něco udělat bolestivým, ponižujícím způsobem, nemuseli to být jen rodiče, ale i jiné mocné osoby, tak se všechna ta zranění ukládají do tělesné paměti. A nejsou jen uložena, je to aktivní síla.<br />\nZranění jsou také zaznamenána jako neuzavřená témata, která nás neustále trápí a vrací se znova a znova. Reakce: „Oko za oko, zub za zub.“ je hluboce uložený program v repertoáru našich automatických reakcí. A tak je zranění úzce propojeno s potřebou odplaty. Jdou spolu ruku v ruce. Ale důležité je porozumět tomu nejen intelektuálně - pochopit tuto myšlenku a někomu ji pak vysvětlit -  ale sledovat tyto reakce přímo, právě když v nás pracují. Pokud k tomu nedojde, nenastane podstatná změna. Zraňování sebe i druhých pokračuje.<br />\nZkoumáme zranění a zjišťujeme, že jsme byli zraňováni od nejranějšího dětství. Nemusíme si pamatovat konkrétní události, ale intenzita současných zranění rezonuje se záznamy zranění  minulých. Můžeme si to uvědomit?<br />\nMožná nás někdy překvapilo, že jsme byli hluboce zraněni kvůli nějaké drobnosti. Ale celá minulá historie zranění rezonuje s tím současným zraněním. Projevuje se právě teď ve všech pocitech, myšlenkách, emocích, strachu, bolesti a napětí. Můžeme to vidět bezprostředně, právě když se to děje? Můžeme vidět to rozrušení, které právě teď způsobila nějaká drobná událost? Někdo mne ostře kritizuje a já se cítím, jako by měl přijít konec světa. Pro bezmocné dítě představuje konec světa kontakt s primitivní trestající osobou. Všechny panické a obranné reakce, které se objevily, se okamžitě uložily do mozkových spojení a tělesných tkání. Událost, která se podobá té minulé, pak okamžitě všechna tato spojení zmobilizuje.<br />\nMůžeme si tento proces plně uvědomovat, právě když se nám to děje? Neutíkat od zranění, nepřemýšlet o tom, neodtahovat se od strachu a bolesti, ale dovolit té situaci se všemi jejími tělesnými příznaky, pocity, napětím a tlaky, aby se odhalila a ukázala, co je zač? Neutíkat pryč, ale zastavit se, pociťovat, sledovat, naslouchat?<br />\nTo je možné jen tehdy, pokud neunikáme do spletitého obranného systému, který vyrostl v průběhu let, aby nás chránil, nebo spíše, aby chránil představu, kterou si o sobě vytváříme. Když nás někdo ostře kritizuje, tak přeci není ohrožen náš organismus. Co je ohroženo? Je možné to ihned zkoumat? Kde je to nebezpečí? Co ochraňujeme? Je tím problémem ochrana sebe sama? Dokáže energie uvědomění prolomit zdi, které si obrana vybudovala?<br />\nDostáváme se teď k jádru toho, co je zraněno, když jsme zraněni?<br />\nObrana znamená izolaci, nepřítomnost vztahu. Nemůžeme se bránit a zároveň být citliví, být v důvěrném a zranitelném vztahu s čímkoliv. To je zřejmé, že? Platí to pro každého jednotlivého člověka a stejně tak i pro celý národ.<br />\nChybí nám zkušenost, že můžeme zůstat nechráněni a přitom být v pořádku a přežít. Nevíme to. Jediné, co jsme na základě naší zkušenosti dělali, slyšeli, pozorovali a učili se, byla obrana, nejen fyzická, ale také psychologická. (Nezpochybňujeme potřebu inteligentní fyzické ochrany organismu. Ptáme se, zda potřebujeme psychologickou obranu.) Nevíme, že můžeme existovat bez této obrany. Jako bezbranné děti jsme byli psychologicky zraněni a automaticky se začala vytvářet obrana. Nyní stále dokola prožíváme tento záznam - donekonečna nás zraňuje nebo otupuje, abychom unikli bolesti. Zjevně mysl nedokáže rozlišovat mezi inteligentní ochranou organismu a  ochranou nahromaděných vzpomínek na sebe sama. Aktivuje se k ochraně vzpomínek stejně jako k ochraně těla před fyzickým poškozením.<br />\nTak, co to znamená nebránit se?<br />\nKdyž jsme zraněni, dokáže se energie sjednotit v plném uvědomění - velmi, velmi tichém, otevřeném, nebráněném a zranitelném? Pokud takové uvědomění má příležitost volně pracovat, uděláme neuvěřitelný objev. Není nutné se bránit. Co je zraněné a bráněné je paměť! Je možné naslouchat ostré kritice a s plnou pozorností vidět a cítit, co je zraňováno nebo by  mohlo být zraněno, a nebránit se?<br />\nJe možné dostat se do takového stavu, který je mimo veškeré vysvětlování a intelektuální porozumění? Být právě teď bez jakékoliv obrany. Je to odumření té hluboko zakořeněné touhy  zachránit se a zanechání navyklých obran. To vše bez úsilí a  záměru. Můžeme se přestat bránit - to je ten zázrak!<br />\nMožná si budeme připadat, jako bychom se vydávali do neznáma. Nikdy předtím jsme se o to nepokusili, protože jsme si na obranu zvykli, důvěřovali jsme jí, a přitom nám nakonec přinesla jen bolest a izolaci. Ale nic se nezmění, dokud jsme svázáni obranou a ochranou.<br />\nA tak, když se na to díváme s hlubokým zájmem - může se v okamžiku zranění objevit jiskra pozornosti, která  nám umožní zvládnout naučené automatické reakce? Můžeme přijmout riziko, že nevíme, jak to dopadne, ale nebudeme se bránit? Neučíme se novou techniku, jak něco zvládnout - nemluvíme o technice. Technika je obrana, ale zde jde o zranitelnost bez znalosti výsledku.<br />\nNení co bránit. Pokud je toto jasné, jako obloha bez mraků, pak žijeme bez tvrdosti a skřípání našich ulit. Jsme vřelé, měkké, živé bytosti schopné si navzájem otevřeně naslouchat a hluboce se dotýkat.  Být navzájem plně propojeni znamená nepřítomnost všech hranic mezi „mnou“ a „tebou“.<br />\nJe to nepřítomnost zranění a obrany. Je to svoboda.<br />\n<br /><a href=\"/toni_packer\"> ... Zpět na stránku o Toni Packer</a><br />\n<br /></p>\n\";s:12:\"safe_summary\";s:0:\"\";}}}}',0,1668139672,1),('field:node:51','a:3:{s:4:\"body\";a:1:{s:3:\"und\";a:1:{i:0;a:5:{s:5:\"value\";s:194:\"<i>Existuje láska, která nezná strach a závislost. Nevlastní a není připoutaná. Taková láska nevede k utrpení.</i><br>\r\n<div align=\"right\"><a href=\"/toni_packer\">Toni Packer</a></div>\";s:7:\"summary\";s:0:\"\";s:6:\"format\";s:9:\"full_html\";s:10:\"safe_value\";s:203:\"<p><i>Existuje láska, která nezná strach a závislost. Nevlastní a není připoutaná. Taková láska nevede k utrpení.</i><br /></p>\n<div align=\"right\"><a href=\"/toni_packer\">Toni Packer</a></div>\n\";s:12:\"safe_summary\";s:0:\"\";}}}s:10:\"field_tags\";a:1:{s:3:\"und\";a:1:{i:0;a:1:{s:3:\"tid\";s:1:\"2\";}}}s:11:\"field_image\";a:0:{}}',0,1668107950,1),('field:node:52','a:1:{s:4:\"body\";a:1:{s:3:\"und\";a:1:{i:0;a:5:{s:5:\"value\";s:4653:\"<br><a href=\"/toni_packer\"> ... Zpět na stránku o Toni Packer</a>\r\n<br>\r\nMilý …,\r\npíšeš, že při těch vzácných příležitostech, kdy si sedneš a medituješ s trochou disciplíny a soustředění, tak zaznamenáš změnu stavu mysli a cítíš se více bdělý a energický v každodenním životě. Ale pak se objeví otázka, jestli je v pořádku vyvíjet toto úsilí, protože sis zapamatoval radu: „Nevyvíjejte žádné úsilí.“ A nastal rozpor mezi tím, co přímo sleduješ -  že disciplína a soustředění při sezení vedou k bdělosti a energii v každodenním životě – a tím, co sis zapamatoval, že ti někdo řekl o vyvíjení nebo nevyvíjení úsilí.\r\nPokud vidíš jak krásné je žít energicky a bděle a zjistíš, že ti disciplína a soustředění při sezení přinášejí energii a bdělost, proč by tě mělo znejisťovat, co řekl někdo jiný. Proč mysl tak horlivě následuje autority? Co je řečeno při rozhovorech nejsou návody, podle kterých by se mělo postupovat. Jsou to přímá zkoumání a pozorování, při kterých sami pro sebe zjišťujeme, jak to je.\r\nKdyž slova druhých nebereme automaticky jako pravdu, jak ji sami zjistíme? Můžeme prostě jen pečlivě dávat pozor a učit se okamžik za okamžikem, co se děje uvnitř i venku?\r\nChci vidět přímo, sama za sebe, co probíhá v této mysli a v tomto těle, a nechci žít pod neustálým vlivem toho, co mi druzí  říkají, že je správné nebo nesprávné. Vidím jasně, že pokud chybí otevřené uvědomování právě teď, mysl a tělo pracují mechanicky, na základě návyků, vtištěných vzorců chování a vnějších vlivů.\r\nZjišťuji, že bez všímavosti nemohu naplno a přiměřeně reagovat na lidi a neustále se měnící situace. Bez pečlivé všímavosti okamžitě a nutkavě reagují dávné i nově zformované vzorce chování a vytvářejí rozpory. \r\nVidím, že pokud je zde naléhavá potřeba zjistit, co se děje v tomto okamžiku – ne jen o tom přemýšlet nebo spekulovat, ale dívat se a naslouchat přímo, tiše – tak je zde i energie potřebná k všímavosti. Není třeba žádné zvláštní úsilí nebo příprava, aby se objevila. Zkoumání a vhled vytváří energii. Když je zbytečné břemeno návyků odkryto a jasně viděno, tak spadne. Takové objevy přináší skutečnou radost.\r\nMohu si také všimnout, že když použiji sílu vůle, abych zůstala všímavá, tak tím všímavost ztrácím. Když se namáhám, abych něco získala nebo uchovala sama pro sebe, tak se otevřené uvědomování všímavé mysli okamžitě změní ve spleť duality. Sebestředný zájem a otevřené uvědomování nejdou dohromady.\r\nZmínil jsi, že si téměř nevzpomínáš, že bys v průběhu minulého ústraní zkoušel něčeho dosáhnout, a že nejcennější byly chvíle, kdy jsi nevyvíjel zvláštní úsilí. Nicméně pochybuješ, zda nebylo samo o sobě zvláštní úsilí přijet do ústraní, vstávat brzo ráno, celé hodiny sedět a tak dále. Vytváříš problémy z pojmů úsilí a ne-úsilí? Nebylo by přehlednější sledovat jak je energie v průběhu našeho života užívána okamžik od okamžiku?\r\nJe zjevné, že energii užívá vše co děláme, myslíme, cítíme, říkáme, čemu se bráníme nebo co potlačujeme. Rozpor využívá energii. Chtivost toho, co právě není, spotřebovává energii, pokud si chtivost jasně neuvědomujeme. Přemýšlet o vytouženém cíli a nutit tělo a mysl k dosažení toho cíle, spotřebovává energii. Děje se to na úkor schopnosti intimně se dotýkat toho, co je skutečně přítomné, právě teď, aniž bychom k tomu cítili odpor a zápasili s tím.\r\nSamozřejmě, že to stojí jistou energii přijet do ústraní, vstávat brzo ráno, vzdát se svých mechanických návyků, tiše sedět či chodit a pečlivě si všímat, co se děje okamžik od okamžiku. Ale všímavost bez posuzování a vybírání energii získává a neplýtvá jí na zápasy a rozpory. Znamená to vidět, jak to je, bez chtivosti, aby to bylo jinak. Chtít si uvědomovat není uvědomování. Může uvědomění osvětlit chtivost a s ní spojené rozpory a napětí, aniž by s tím myšlení okamžitě nezkoušelo něco udělat? Energie je uvolněna a získána, když je rozpor odkryt a rozpustí se díky vhledu. \r\nVšímavá energie se objeví, když se mysl přestane zaobírat sama sebou a životem vůbec –  a začne naslouchat, tiše, bez sebestřednosti a pojmového poznávání.   \r\n<br><a href=\"/toni_packer\"> ... Zpět na stránku o Toni Packer</a>\r\n<br>\";s:7:\"summary\";s:0:\"\";s:6:\"format\";s:9:\"full_html\";s:10:\"safe_value\";s:4739:\"<p><br /><a href=\"/toni_packer\"> ... Zpět na stránku o Toni Packer</a><br />\n<br /><br />\nMilý …,<br />\npíšeš, že při těch vzácných příležitostech, kdy si sedneš a medituješ s trochou disciplíny a soustředění, tak zaznamenáš změnu stavu mysli a cítíš se více bdělý a energický v každodenním životě. Ale pak se objeví otázka, jestli je v pořádku vyvíjet toto úsilí, protože sis zapamatoval radu: „Nevyvíjejte žádné úsilí.“ A nastal rozpor mezi tím, co přímo sleduješ -  že disciplína a soustředění při sezení vedou k bdělosti a energii v každodenním životě – a tím, co sis zapamatoval, že ti někdo řekl o vyvíjení nebo nevyvíjení úsilí.<br />\nPokud vidíš jak krásné je žít energicky a bděle a zjistíš, že ti disciplína a soustředění při sezení přinášejí energii a bdělost, proč by tě mělo znejisťovat, co řekl někdo jiný. Proč mysl tak horlivě následuje autority? Co je řečeno při rozhovorech nejsou návody, podle kterých by se mělo postupovat. Jsou to přímá zkoumání a pozorování, při kterých sami pro sebe zjišťujeme, jak to je.<br />\nKdyž slova druhých nebereme automaticky jako pravdu, jak ji sami zjistíme? Můžeme prostě jen pečlivě dávat pozor a učit se okamžik za okamžikem, co se děje uvnitř i venku?<br />\nChci vidět přímo, sama za sebe, co probíhá v této mysli a v tomto těle, a nechci žít pod neustálým vlivem toho, co mi druzí  říkají, že je správné nebo nesprávné. Vidím jasně, že pokud chybí otevřené uvědomování právě teď, mysl a tělo pracují mechanicky, na základě návyků, vtištěných vzorců chování a vnějších vlivů.<br />\nZjišťuji, že bez všímavosti nemohu naplno a přiměřeně reagovat na lidi a neustále se měnící situace. Bez pečlivé všímavosti okamžitě a nutkavě reagují dávné i nově zformované vzorce chování a vytvářejí rozpory.<br />\nVidím, že pokud je zde naléhavá potřeba zjistit, co se děje v tomto okamžiku – ne jen o tom přemýšlet nebo spekulovat, ale dívat se a naslouchat přímo, tiše – tak je zde i energie potřebná k všímavosti. Není třeba žádné zvláštní úsilí nebo příprava, aby se objevila. Zkoumání a vhled vytváří energii. Když je zbytečné břemeno návyků odkryto a jasně viděno, tak spadne. Takové objevy přináší skutečnou radost.<br />\nMohu si také všimnout, že když použiji sílu vůle, abych zůstala všímavá, tak tím všímavost ztrácím. Když se namáhám, abych něco získala nebo uchovala sama pro sebe, tak se otevřené uvědomování všímavé mysli okamžitě změní ve spleť duality. Sebestředný zájem a otevřené uvědomování nejdou dohromady.<br />\nZmínil jsi, že si téměř nevzpomínáš, že bys v průběhu minulého ústraní zkoušel něčeho dosáhnout, a že nejcennější byly chvíle, kdy jsi nevyvíjel zvláštní úsilí. Nicméně pochybuješ, zda nebylo samo o sobě zvláštní úsilí přijet do ústraní, vstávat brzo ráno, celé hodiny sedět a tak dále. Vytváříš problémy z pojmů úsilí a ne-úsilí? Nebylo by přehlednější sledovat jak je energie v průběhu našeho života užívána okamžik od okamžiku?<br />\nJe zjevné, že energii užívá vše co děláme, myslíme, cítíme, říkáme, čemu se bráníme nebo co potlačujeme. Rozpor využívá energii. Chtivost toho, co právě není, spotřebovává energii, pokud si chtivost jasně neuvědomujeme. Přemýšlet o vytouženém cíli a nutit tělo a mysl k dosažení toho cíle, spotřebovává energii. Děje se to na úkor schopnosti intimně se dotýkat toho, co je skutečně přítomné, právě teď, aniž bychom k tomu cítili odpor a zápasili s tím.<br />\nSamozřejmě, že to stojí jistou energii přijet do ústraní, vstávat brzo ráno, vzdát se svých mechanických návyků, tiše sedět či chodit a pečlivě si všímat, co se děje okamžik od okamžiku. Ale všímavost bez posuzování a vybírání energii získává a neplýtvá jí na zápasy a rozpory. Znamená to vidět, jak to je, bez chtivosti, aby to bylo jinak. Chtít si uvědomovat není uvědomování. Může uvědomění osvětlit chtivost a s ní spojené rozpory a napětí, aniž by s tím myšlení okamžitě nezkoušelo něco udělat? Energie je uvolněna a získána, když je rozpor odkryt a rozpustí se díky vhledu.<br />\nVšímavá energie se objeví, když se mysl přestane zaobírat sama sebou a životem vůbec –  a začne naslouchat, tiše, bez sebestřednosti a pojmového poznávání.<br />\n<br /><a href=\"/toni_packer\"> ... Zpět na stránku o Toni Packer</a><br />\n<br /></p>\n\";s:12:\"safe_summary\";s:0:\"\";}}}}',0,1668134609,1),('field:node:53','a:1:{s:4:\"body\";a:1:{s:3:\"und\";a:1:{i:0;a:5:{s:5:\"value\";s:3002:\"<br><a href=\"/toni_packer\"> ... Zpět na stránku o Toni Packer</a>\r\n<br>\r\nKdyž shodíme talíř z police a všimneme si toho, tak se ruka okamžitě natáhne a talíř zachytí. Padání, vidění a chycení jsou jednou celistvou akcí. \r\nPokud je mysl zaujata představami, padajícího talíře si všimneme pozdě nebo vůbec a než natáhneme ruku, roztříští se na kusy. Smutní a rozčílení ze ztráty a vlastní nevšímavosti, si můžeme předsevzít, že budeme příště všímavější. \r\nDáváme sliby, bereme si předsevzetí, děláme rozhodnutí, protože nás vychovali ve víře, že to nějak pomáhá. Věříme, že když se slovy zavážeme, tak spíše uděláme to, co si myslíme, že máme dělat, nebo se staneme tím, kým bychom chtěli v budoucnu být.\r\nAle je to opravdu tak?\r\nKdyž chytíme padající talíř, stalo se tak proto, že jsme si předsevzali, že budeme všímaví? Nebo uvědomování pracuje volně, aktivně a inteligentně, když není mysl něčím zaujatá? \r\nPředsevzetí být všímavější nebo dosáhnout stavu plného uvědomování vytvoří v mysli představu ideálního cíle. Vzniká rozkol v čase: naše současná nevšímavost je oddělena od představy budoucí všímavosti. Přemýšlení o budoucím cíli je únik z přítomného rozčilení a nepohodlí, které  vzniká díky nevšímavosti. Raději přemýšlíme o tom, jak budeme postupovat podle určité metody, abychom se stali někým lepším, než abychom čelili bolesti a pravé příčině současného selhání. Takové předsevzetí se stává uklidňujícím ujišťováním, že v budoucnosti dokážeme to, čeho teď nejsme schopni. Odkládáním udržujeme nevšímavost.\r\nJiný rozkol nastává mezi mezi mnou, jakožto soudcem, a jednáním, které „já“ odsuzuji. „Já“ odsuzuji „svoji“ nevšímavost, jako by „já“ a „nevšímavost“ byly dvě oddělené věci. Jsou skutečně oddělené?\r\nMůžeme to vše pečlivě zkoumat? Ne hned přijímat něčí slova ani je hned neodmítat. Pokud je zde hluboký pocit zodpovědnosti za vše, co děláme či neděláme, okamžik od okamžiku, přirozeně se objeví všímavost a zkoumání.\r\nKdyž se objeví naléhavá potřeba porozumět, uvědomování má dostatek energie. Když jsme v nouzové situaci, uvědomuje si a jedná celá bytost. V okamžiku bezprostředního nebezpečí jsou minulá předsevzetí a a budoucí cíle zcela nepodstatné. Nevybíráme si, vidíme a jednáme tak, jak nejlépe dovedeme. \r\nProč znovu usneme, když nouze pomine, uspokojeni slibem, že se probudíme někdy v budoucnu. Proč bezprostředně nereagujeme na neustále přítomné nebezpečí nevšímavosti. Vidíme to?\r\nJakmile se talíř rozbije, můžeme vidět danou situaci skrz naskrz, tak jak je, aniž by mysl ovládly omluvy, obvinění, lítost a předsevzetí?\r\n<br><a href=\"/toni_packer\"> ... Zpět na stránku o Toni Packer</a>\r\n<br>\r\nA pak zameťte střepy a vyhoďte je.\";s:7:\"summary\";s:0:\"\";s:6:\"format\";s:9:\"full_html\";s:10:\"safe_value\";s:3089:\"<p><br /><a href=\"/toni_packer\"> ... Zpět na stránku o Toni Packer</a><br />\n<br /><br />\nKdyž shodíme talíř z police a všimneme si toho, tak se ruka okamžitě natáhne a talíř zachytí. Padání, vidění a chycení jsou jednou celistvou akcí.<br />\nPokud je mysl zaujata představami, padajícího talíře si všimneme pozdě nebo vůbec a než natáhneme ruku, roztříští se na kusy. Smutní a rozčílení ze ztráty a vlastní nevšímavosti, si můžeme předsevzít, že budeme příště všímavější.<br />\nDáváme sliby, bereme si předsevzetí, děláme rozhodnutí, protože nás vychovali ve víře, že to nějak pomáhá. Věříme, že když se slovy zavážeme, tak spíše uděláme to, co si myslíme, že máme dělat, nebo se staneme tím, kým bychom chtěli v budoucnu být.<br />\nAle je to opravdu tak?<br />\nKdyž chytíme padající talíř, stalo se tak proto, že jsme si předsevzali, že budeme všímaví? Nebo uvědomování pracuje volně, aktivně a inteligentně, když není mysl něčím zaujatá?<br />\nPředsevzetí být všímavější nebo dosáhnout stavu plného uvědomování vytvoří v mysli představu ideálního cíle. Vzniká rozkol v čase: naše současná nevšímavost je oddělena od představy budoucí všímavosti. Přemýšlení o budoucím cíli je únik z přítomného rozčilení a nepohodlí, které  vzniká díky nevšímavosti. Raději přemýšlíme o tom, jak budeme postupovat podle určité metody, abychom se stali někým lepším, než abychom čelili bolesti a pravé příčině současného selhání. Takové předsevzetí se stává uklidňujícím ujišťováním, že v budoucnosti dokážeme to, čeho teď nejsme schopni. Odkládáním udržujeme nevšímavost.<br />\nJiný rozkol nastává mezi mezi mnou, jakožto soudcem, a jednáním, které „já“ odsuzuji. „Já“ odsuzuji „svoji“ nevšímavost, jako by „já“ a „nevšímavost“ byly dvě oddělené věci. Jsou skutečně oddělené?<br />\nMůžeme to vše pečlivě zkoumat? Ne hned přijímat něčí slova ani je hned neodmítat. Pokud je zde hluboký pocit zodpovědnosti za vše, co děláme či neděláme, okamžik od okamžiku, přirozeně se objeví všímavost a zkoumání.<br />\nKdyž se objeví naléhavá potřeba porozumět, uvědomování má dostatek energie. Když jsme v nouzové situaci, uvědomuje si a jedná celá bytost. V okamžiku bezprostředního nebezpečí jsou minulá předsevzetí a a budoucí cíle zcela nepodstatné. Nevybíráme si, vidíme a jednáme tak, jak nejlépe dovedeme.<br />\nProč znovu usneme, když nouze pomine, uspokojeni slibem, že se probudíme někdy v budoucnu. Proč bezprostředně nereagujeme na neustále přítomné nebezpečí nevšímavosti. Vidíme to?<br />\nJakmile se talíř rozbije, můžeme vidět danou situaci skrz naskrz, tak jak je, aniž by mysl ovládly omluvy, obvinění, lítost a předsevzetí?<br />\n<br /><a href=\"/toni_packer\"> ... Zpět na stránku o Toni Packer</a><br />\n<br /><br />\nA pak zameťte střepy a vyhoďte je.</p>\n\";s:12:\"safe_summary\";s:0:\"\";}}}}',0,1668648088,1),('field:node:54','a:1:{s:4:\"body\";a:1:{s:3:\"und\";a:1:{i:0;a:5:{s:5:\"value\";s:3716:\"<br><a href=\"/toni_packer\"> ... Zpět na stránku o Toni Packer</a>\r\n<br>\r\nMilá Toni,\r\nmým problémem je bolest (vážné zranění, částečné ochrnutí a opakované operace) a čas, čekám a přemýšlím, když teď mohu kontrolovat tak málo věcí v mém životě, který byl dříve tak uspořádaný. Většinu času nemohu dělat nic než čekat … a přitom cítit, jak jsem bezcenná. Ze všeho nejvíc mne unavuje, že mám bolesti, a hluboce pochybuji, zda to má vůbec nějaký význam. Když jsem byla katolička (a čtyři roky jeptiška) říkali jsme, „že to obětujeme“, a později  mezi buddhisty jsem zase říkali, že „předáváme zásluhy“. Je v utrpení nějaká zásluha?\r\nPoslední dobou se v životě mnoha našich přátel objevily tragédie, včetně AIDS, závislosti na drogách, ochrnutí a tak dále. Ráda bych pomohla zmírnit jejich bolest tím, že bych „obětovala tu svoji“, ale je to možné, je to skutečné? (Pokud ano, už si dál nebudu na stěžovat). Skutečnost, že trpíme, je samozřejmě “Vznešená pravda“, ale co to doopravdy znamená? Co to znamená v souvislosti se soucitem a zoufalstvím? \r\n\r\nMilá ---- ,\r\nptáš se, jestli je v utrpení zásluha. Co by to bylo za zásluhu?\r\nJe to představa, že díky současné bolesti, bude v budoucnosti za odměnu dosaženo něco lepšího, užitečnějšího?\r\nPředstavy a myšlenky mohou do jisté míry přinášet úlevu a vzpruhu, ale pomáhají nám být plně u bolesti? Nebo jen odvádějí naši pozornost? Být plně u bolesti, to znamená neoddělovat se od ní – a všechny myšlenky o zásluhách a budoucích stavech odvádějí naši pozornost, není to tak? Dokáže mysl zůstat sama se sebou, bdělá, pružná, opravdová, uvolněná a neutíkat, když je přítomna silná fyzická bolest? Dokážeš to zjistit? Je bolest stále stejná, když není přítomen žádný odpor? Je odpor to utrpení?\r\nPtáš se, zda je možné obětí vlastního utrpení zmírnit utrpení druhých. Já jsem na tuto otázkou narazila, když jsem se jako náctiletá připravovala na biřmování v Luteránské církvi. Bylo nám řečeno, že Ježíš zemřel za naše hříchy, že na sebe vzal naši vinu a utrpení. Ale já jsem necítila žádnou úlevu, přestože jsem se horoucně pokoušela „mít víru“. Když jsem se rozhlédla kolem sebe, vypadalo to, že ukřižování nemá žádný vliv na naše hříchy, které pak bez rozpaků pokračovaly v hrůzách války, perzekuce a holocaustu. \r\nCo to skutečně znamená vzít na sebe utrpení lidstva? Když uvnitř nás není pocit oddělenosti,  žádné rozdělování na „já“ a „ti druzí“, potom také nejsme rozděleni v bolesti a utrpení – je zde jen jeden obrovský, hluboký, všeobjímající oceán utrpení zaplavující celé lidstvo. Můžeme nebýt odděleni a jasně vidět, cítit a do hloubky porozumět bolesti a utrpení tohoto světa, které obsahuje bolest a utrpení všech nespočetných lidských bytostí všech dob? Můžeme to udělat, aniž by nás to zdrtilo? \r\nFyzická bolest potřebuje svůj čas, aby se zmírnila nebo vyléčila. Ale pokud zanikne odpor, rozpory a oddělenost, je možné, aby zanikla i bolest v mysli, psychologická bolest? Nikdo to nemůže udělat za druhého. Je na každém z nás, abychom v sobě viděli, porozuměli a ukončili příčinu rozporu a utrpení. Porozumění, vhled, to samo o sobě je již ukončení utrpení. Ale není zde nikdo, kdo by přestal trpět. Když zde nikdo není (nikdo netrpí ani se nesnaží utrpení vyhnout) soucit vzniká sám od sebe. \r\n<br><a href=\"/toni_packer\"> ... Zpět na stránku o Toni Packer</a>\r\n<br>\";s:7:\"summary\";s:0:\"\";s:6:\"format\";s:9:\"full_html\";s:10:\"safe_value\";s:3793:\"<p><br /><a href=\"/toni_packer\"> ... Zpět na stránku o Toni Packer</a><br />\n<br /><br />\nMilá Toni,<br />\nmým problémem je bolest (vážné zranění, částečné ochrnutí a opakované operace) a čas, čekám a přemýšlím, když teď mohu kontrolovat tak málo věcí v mém životě, který byl dříve tak uspořádaný. Většinu času nemohu dělat nic než čekat … a přitom cítit, jak jsem bezcenná. Ze všeho nejvíc mne unavuje, že mám bolesti, a hluboce pochybuji, zda to má vůbec nějaký význam. Když jsem byla katolička (a čtyři roky jeptiška) říkali jsme, „že to obětujeme“, a později  mezi buddhisty jsem zase říkali, že „předáváme zásluhy“. Je v utrpení nějaká zásluha?<br />\nPoslední dobou se v životě mnoha našich přátel objevily tragédie, včetně AIDS, závislosti na drogách, ochrnutí a tak dále. Ráda bych pomohla zmírnit jejich bolest tím, že bych „obětovala tu svoji“, ale je to možné, je to skutečné? (Pokud ano, už si dál nebudu na stěžovat). Skutečnost, že trpíme, je samozřejmě “Vznešená pravda“, ale co to doopravdy znamená? Co to znamená v souvislosti se soucitem a zoufalstvím? </p>\n<p>Milá ---- ,<br />\nptáš se, jestli je v utrpení zásluha. Co by to bylo za zásluhu?<br />\nJe to představa, že díky současné bolesti, bude v budoucnosti za odměnu dosaženo něco lepšího, užitečnějšího?<br />\nPředstavy a myšlenky mohou do jisté míry přinášet úlevu a vzpruhu, ale pomáhají nám být plně u bolesti? Nebo jen odvádějí naši pozornost? Být plně u bolesti, to znamená neoddělovat se od ní – a všechny myšlenky o zásluhách a budoucích stavech odvádějí naši pozornost, není to tak? Dokáže mysl zůstat sama se sebou, bdělá, pružná, opravdová, uvolněná a neutíkat, když je přítomna silná fyzická bolest? Dokážeš to zjistit? Je bolest stále stejná, když není přítomen žádný odpor? Je odpor to utrpení?<br />\nPtáš se, zda je možné obětí vlastního utrpení zmírnit utrpení druhých. Já jsem na tuto otázkou narazila, když jsem se jako náctiletá připravovala na biřmování v Luteránské církvi. Bylo nám řečeno, že Ježíš zemřel za naše hříchy, že na sebe vzal naši vinu a utrpení. Ale já jsem necítila žádnou úlevu, přestože jsem se horoucně pokoušela „mít víru“. Když jsem se rozhlédla kolem sebe, vypadalo to, že ukřižování nemá žádný vliv na naše hříchy, které pak bez rozpaků pokračovaly v hrůzách války, perzekuce a holocaustu.<br />\nCo to skutečně znamená vzít na sebe utrpení lidstva? Když uvnitř nás není pocit oddělenosti,  žádné rozdělování na „já“ a „ti druzí“, potom také nejsme rozděleni v bolesti a utrpení – je zde jen jeden obrovský, hluboký, všeobjímající oceán utrpení zaplavující celé lidstvo. Můžeme nebýt odděleni a jasně vidět, cítit a do hloubky porozumět bolesti a utrpení tohoto světa, které obsahuje bolest a utrpení všech nespočetných lidských bytostí všech dob? Můžeme to udělat, aniž by nás to zdrtilo?<br />\nFyzická bolest potřebuje svůj čas, aby se zmírnila nebo vyléčila. Ale pokud zanikne odpor, rozpory a oddělenost, je možné, aby zanikla i bolest v mysli, psychologická bolest? Nikdo to nemůže udělat za druhého. Je na každém z nás, abychom v sobě viděli, porozuměli a ukončili příčinu rozporu a utrpení. Porozumění, vhled, to samo o sobě je již ukončení utrpení. Ale není zde nikdo, kdo by přestal trpět. Když zde nikdo není (nikdo netrpí ani se nesnaží utrpení vyhnout) soucit vzniká sám od sebe.<br />\n<br /><a href=\"/toni_packer\"> ... Zpět na stránku o Toni Packer</a><br />\n<br /></p>\n\";s:12:\"safe_summary\";s:0:\"\";}}}}',0,1668215106,1),('field:node:55','a:1:{s:4:\"body\";a:1:{s:3:\"und\";a:1:{i:0;a:5:{s:5:\"value\";s:7999:\"<br><a href=\"/toni_packer\"> ... Zpět na stránku o Toni Packer</a>\r\n<br>\r\nV poslední době se mne několik lidí ptalo na celé to téma důvěry – co to znamená důvěra, co to znamená, když řekneme, že někomu důvěřujeme. A také, co to znamená „důvěřovat si“?\r\nKdyž řekneme, že někomu můžeme věřit, co tím míníme? Máme pocit, že můžeme důvěřovat svému účetnímu, jestliže víme, že v minulosti byl čestný, svědomitý a spolehlivý. Znamená to, že očekáváme, že se minulé chování v budoucnu podstatně nezmění. Předpokládáme a předjímáme, že to, co se dělo, se bude dít i nadále. \r\nNebo někoho poprvé potkáme a téměř okamžitě cítíme, že mu můžeme věřit. Naše minulé zkušenosti a dojmy, které v nás zanechal někdo, kdo vypadal, mluvil, pohyboval se a jednal podobně, v nás vyvolají pocit, že tato osoba je důvěryhodná.\r\nDůvěřovat, že náš muž, žena, milenec či milenka budou věrní, znamená očekávat, že náš vzájemný závazek bude beze změn pokračovat: že nás neopustí pro někoho jiného. Předpokládáme, že to, co jsme si zapamatovali, slíbili a cítili v minulosti, bude takové i v budoucnosti. Takže důvěřovat, znamená s jistým pocitem ubezpečení předjímat, že události budou pokračovat tak, jak očekáváme a chceme.\r\nNaše znalosti získané v minulosti mohou být samozřejmě mylné – jednoduše jsme nemuseli vědět o nečestných úmyslech našeho účetního nebo partnera a založili jsme důvěru na mylných předpokladech a představách. Takže důvěra není nutně založená na faktech. Většinou je založená na paměti a zbožných přáních – na naději, že to, co víme nebo čemu věříme, bude takové i v budoucnu.\r\nTato důvěra založená na paměti, víře, slibech a naději může být snadno a bolestně zrazena, když jsme postaveni před skutečná fakta o minulosti či přítomnosti. To, na čem jsme s takovou jistotou založili svůj vztah k druhé osobě, vůbec nemusela být pravda. Nebo se někdo, o kom jsme si mysleli, že ho dobře známe a můžeme mu věřit, náhle změnil. Naše nálady, to, co máme rádi a neradi, co nás dokáže nadchnout a s kým se cítíme být propojeni, to vše se mění.\r\nMůžeme se dívat a naslouchat přímo, pozorně, právě teď, bez automatického zkreslujícího vlivu představ a zbožných přání? Můžeme si užívat bezpečí důvěry založené na minulých zkušenostech a předjímání budoucnosti, ale neotevřeme se tím bezprostřednímu a čerstvému uvědomování právě teď.\r\nVše okolo nás i uvnitř nás se neustále mění. Můžeme si to uvědomovat beze strachu? Můžeme čelit nejistotě vyvolané neustálou změnou a být otevření myšlenkám a pocitům, které nejistotu doprovázejí? Nebo lpíme na důvěře, že vše zůstane tak, jak bychom chtěli. Slepá důvěra není otevřená. Nevidí. Její bezpečí je iluzorní. V žádném případě nemůže nahradit bdělost a pozornost právě v tomto okamžiku! \r\nTím nemyslím, že bychom měli být podezřívaví a nedůvěřiví. Podezřívavost a nedůvěra jsou také založeny na vzpomínkách, vědomých i nevědomých. Možná byla naše očekávání tolikrát a tak bolestivě zklamána a zrazena, že máme strach z nových zranění. Není nedůvěra vlastně to, že se bojíme nového zranění, a tak se stáhneme? Můžeme to pozorně sledovat právě, když se to děje? Můžeme všímavě čelit strachu ze zranění a touze stáhnout se do ochranné ulity? Co chráníme? Co je zraňováno? Zkoumáme to všechno?\r\nLidé často říkají, že potřebují prostředí – terapeutické či jiné –, ve kterém mohou druhým důvěřovat, aby se mohli otevřít nejhlubším pocitům a emocím. Rádi bychom důvěřovali, že když sami sebe do hloubky zkoumáme a otevíráme se před druhými, nebude to zneužito, nebudeme zesměšněni, ponižování nebo jinak zraněni terapeutem, učitelem nebo členem skupiny, ve které se otevíráme. Můžeme se na to podívat důkladněji?\r\nAť už jsme sami nebo ve skupině, bolest a strach vznikají, když se do sebe podíváme a ocitneme se tváří v tvář hluboce zakořeněné úzkosti, vzteku, nenávisti, násilí, žárlivosti, závisti a viny. Bolest a strach vznikají, protože z první ruky zjišťujeme, že nejsme takoví, jací bychom chtěli být, nebo jací jsme si mysleli, že jsme. Nejsme těmi ideálními představami, které do mysli a těla vtiskli naši rodiče, vychovatelé, náboženští učitelé a další vzory. Nejsme ideální osobnosti, ať jsme jakkoliv připoutaní a identifikovaní s ideálními představami o sobě.\r\nVšichni jsme z jednoho těsta podmíněných reakcí a emocí a všichni sdílíme tytéž strachy a pocity viny, že nejsme takoví, jací bychom měli být. V jednu chvíli se cítíme být lepší než druzí a vzápětí se nám zdá, že jsme nejhorší ze všech. Chtěli bychom být mocní a důležití, a přitom se bojíme slabosti a ponížení. Bojíme se dělat chyby a čelit obvinění a raději hledáme chyby jinde a obviňujeme druhé. Někde uvnitř všichni cítíme nenasytitelnou potřebu nepodmíněné lásky, ale máme velké potíže nalézt tu lásku v sobě. Tak či onak, v různé míře je to platné pro nás všechny. Můžeme to prozkoumat sami u sebe, trpělivě a tiše to sledovat?\r\nKdyž se na sebe zblízka a upřímně podíváme, zjistíme, že nejsme výjimeční. Zjistit pravdu o sobě znamená zjistit pravdu o „druhých“. Jakmile zjistíme, jak moc jsme si podobní ve svých potřebách, reakcích a emocích, nebudeme se už tak bát, že nás „druzí“ zraní. Zranění uvnitř nás a uvnitř „druhých“ jsou ta samá zranění. Namísto vyhýbání se a unikání bolesti, ji můžeme důkladně a do hloubky procítit a se soucitem jí porozumět díky přímému vhledu. Můžeme tímto způsobem pracovat jak sami, tak společně?\r\nMožná se ptáte: Když se sejdou dva lidé, kteří k sobě cítí hluboké přátelství a otevřenost, sdílejí spolu dobrou vůli a společné zájmy – neznamená to, že si navzájem důvěřují?\r\nPodívejme se na to znovu: Když se přátelsky setkáme, sdílíme své zájmy a navzájem od sebe nic neočekáváme, můžeme to pak popsat jako „důvěru“, ale není důvod vytvářet ideu důvěry a ulpívat na ní.\r\nVšechno už je zde, když od sebe nic nečekáme, že ano? Vše už je zde, takové jaké to je, bez ochranných schránek, bez úniků a strachu. Tento okamžik je živý a úplný. Co se stane s důvěrou ve chvíli, kdy se začnu chránit a stáhnu se? Vidíme to? Důvěřovat znamená sklouzávat znovu k představám o bezpečí a nadějím na jeho dosažení, a tak se dostáváme mimo živou přítomnost, která nezná pocit oddělenosti od toho, co se právě děje.\r\nPokud tomu jasně rozumíme, tak co tedy potom znamená důvěřovat sami sobě? Někteří lidé tvrdí, že nemůžete důvěřovat druhým, dokud nedůvěřujete sami sobě. Ale kde je Já, kterému chcete důvěřovat? Můžeme si položit tuto otázku a volně sledovat nekonečné projevy Já – strach, utrpení, osamělost, chtivost, vztek, nenávist, nedostatek lásky a nenasytitelnou potřebu bezpečí?\r\nTo je Já – čemu by se tady mělo věřit?\r\nPřímé uvědomování není možné, dokud dojem Já ovládá a pokřivuje vnímání a jednání. Je zde potřeba důvěry a zároveň naprostá neschopnost důvěřovat. Potřeba i neschopnost důvěry vznikají díky oddělenosti Já. Pouze, když se Já rozpouští v přímém vhledu, vzniká skutečná nepodmíněná láska. Nepodmíněná láska nemá potřeby, nezná strach, ani důvěru, ani nedůvěru. Není oddělená. Není to něco, co dělám. V lásce není ani Já, ani Ty.\r\n<br><a href=\"/toni_packer\"> ... Zpět na stránku o Toni Packer</a>\r\n<br>\";s:7:\"summary\";s:0:\"\";s:6:\"format\";s:9:\"full_html\";s:10:\"safe_value\";s:8123:\"<p><br /><a href=\"/toni_packer\"> ... Zpět na stránku o Toni Packer</a><br />\n<br /><br />\nV poslední době se mne několik lidí ptalo na celé to téma důvěry – co to znamená důvěra, co to znamená, když řekneme, že někomu důvěřujeme. A také, co to znamená „důvěřovat si“?<br />\nKdyž řekneme, že někomu můžeme věřit, co tím míníme? Máme pocit, že můžeme důvěřovat svému účetnímu, jestliže víme, že v minulosti byl čestný, svědomitý a spolehlivý. Znamená to, že očekáváme, že se minulé chování v budoucnu podstatně nezmění. Předpokládáme a předjímáme, že to, co se dělo, se bude dít i nadále.<br />\nNebo někoho poprvé potkáme a téměř okamžitě cítíme, že mu můžeme věřit. Naše minulé zkušenosti a dojmy, které v nás zanechal někdo, kdo vypadal, mluvil, pohyboval se a jednal podobně, v nás vyvolají pocit, že tato osoba je důvěryhodná.<br />\nDůvěřovat, že náš muž, žena, milenec či milenka budou věrní, znamená očekávat, že náš vzájemný závazek bude beze změn pokračovat: že nás neopustí pro někoho jiného. Předpokládáme, že to, co jsme si zapamatovali, slíbili a cítili v minulosti, bude takové i v budoucnosti. Takže důvěřovat, znamená s jistým pocitem ubezpečení předjímat, že události budou pokračovat tak, jak očekáváme a chceme.<br />\nNaše znalosti získané v minulosti mohou být samozřejmě mylné – jednoduše jsme nemuseli vědět o nečestných úmyslech našeho účetního nebo partnera a založili jsme důvěru na mylných předpokladech a představách. Takže důvěra není nutně založená na faktech. Většinou je založená na paměti a zbožných přáních – na naději, že to, co víme nebo čemu věříme, bude takové i v budoucnu.<br />\nTato důvěra založená na paměti, víře, slibech a naději může být snadno a bolestně zrazena, když jsme postaveni před skutečná fakta o minulosti či přítomnosti. To, na čem jsme s takovou jistotou založili svůj vztah k druhé osobě, vůbec nemusela být pravda. Nebo se někdo, o kom jsme si mysleli, že ho dobře známe a můžeme mu věřit, náhle změnil. Naše nálady, to, co máme rádi a neradi, co nás dokáže nadchnout a s kým se cítíme být propojeni, to vše se mění.<br />\nMůžeme se dívat a naslouchat přímo, pozorně, právě teď, bez automatického zkreslujícího vlivu představ a zbožných přání? Můžeme si užívat bezpečí důvěry založené na minulých zkušenostech a předjímání budoucnosti, ale neotevřeme se tím bezprostřednímu a čerstvému uvědomování právě teď.<br />\nVše okolo nás i uvnitř nás se neustále mění. Můžeme si to uvědomovat beze strachu? Můžeme čelit nejistotě vyvolané neustálou změnou a být otevření myšlenkám a pocitům, které nejistotu doprovázejí? Nebo lpíme na důvěře, že vše zůstane tak, jak bychom chtěli. Slepá důvěra není otevřená. Nevidí. Její bezpečí je iluzorní. V žádném případě nemůže nahradit bdělost a pozornost právě v tomto okamžiku!<br />\nTím nemyslím, že bychom měli být podezřívaví a nedůvěřiví. Podezřívavost a nedůvěra jsou také založeny na vzpomínkách, vědomých i nevědomých. Možná byla naše očekávání tolikrát a tak bolestivě zklamána a zrazena, že máme strach z nových zranění. Není nedůvěra vlastně to, že se bojíme nového zranění, a tak se stáhneme? Můžeme to pozorně sledovat právě, když se to děje? Můžeme všímavě čelit strachu ze zranění a touze stáhnout se do ochranné ulity? Co chráníme? Co je zraňováno? Zkoumáme to všechno?<br />\nLidé často říkají, že potřebují prostředí – terapeutické či jiné –, ve kterém mohou druhým důvěřovat, aby se mohli otevřít nejhlubším pocitům a emocím. Rádi bychom důvěřovali, že když sami sebe do hloubky zkoumáme a otevíráme se před druhými, nebude to zneužito, nebudeme zesměšněni, ponižování nebo jinak zraněni terapeutem, učitelem nebo členem skupiny, ve které se otevíráme. Můžeme se na to podívat důkladněji?<br />\nAť už jsme sami nebo ve skupině, bolest a strach vznikají, když se do sebe podíváme a ocitneme se tváří v tvář hluboce zakořeněné úzkosti, vzteku, nenávisti, násilí, žárlivosti, závisti a viny. Bolest a strach vznikají, protože z první ruky zjišťujeme, že nejsme takoví, jací bychom chtěli být, nebo jací jsme si mysleli, že jsme. Nejsme těmi ideálními představami, které do mysli a těla vtiskli naši rodiče, vychovatelé, náboženští učitelé a další vzory. Nejsme ideální osobnosti, ať jsme jakkoliv připoutaní a identifikovaní s ideálními představami o sobě.<br />\nVšichni jsme z jednoho těsta podmíněných reakcí a emocí a všichni sdílíme tytéž strachy a pocity viny, že nejsme takoví, jací bychom měli být. V jednu chvíli se cítíme být lepší než druzí a vzápětí se nám zdá, že jsme nejhorší ze všech. Chtěli bychom být mocní a důležití, a přitom se bojíme slabosti a ponížení. Bojíme se dělat chyby a čelit obvinění a raději hledáme chyby jinde a obviňujeme druhé. Někde uvnitř všichni cítíme nenasytitelnou potřebu nepodmíněné lásky, ale máme velké potíže nalézt tu lásku v sobě. Tak či onak, v různé míře je to platné pro nás všechny. Můžeme to prozkoumat sami u sebe, trpělivě a tiše to sledovat?<br />\nKdyž se na sebe zblízka a upřímně podíváme, zjistíme, že nejsme výjimeční. Zjistit pravdu o sobě znamená zjistit pravdu o „druhých“. Jakmile zjistíme, jak moc jsme si podobní ve svých potřebách, reakcích a emocích, nebudeme se už tak bát, že nás „druzí“ zraní. Zranění uvnitř nás a uvnitř „druhých“ jsou ta samá zranění. Namísto vyhýbání se a unikání bolesti, ji můžeme důkladně a do hloubky procítit a se soucitem jí porozumět díky přímému vhledu. Můžeme tímto způsobem pracovat jak sami, tak společně?<br />\nMožná se ptáte: Když se sejdou dva lidé, kteří k sobě cítí hluboké přátelství a otevřenost, sdílejí spolu dobrou vůli a společné zájmy – neznamená to, že si navzájem důvěřují?<br />\nPodívejme se na to znovu: Když se přátelsky setkáme, sdílíme své zájmy a navzájem od sebe nic neočekáváme, můžeme to pak popsat jako „důvěru“, ale není důvod vytvářet ideu důvěry a ulpívat na ní.<br />\nVšechno už je zde, když od sebe nic nečekáme, že ano? Vše už je zde, takové jaké to je, bez ochranných schránek, bez úniků a strachu. Tento okamžik je živý a úplný. Co se stane s důvěrou ve chvíli, kdy se začnu chránit a stáhnu se? Vidíme to? Důvěřovat znamená sklouzávat znovu k představám o bezpečí a nadějím na jeho dosažení, a tak se dostáváme mimo živou přítomnost, která nezná pocit oddělenosti od toho, co se právě děje.<br />\nPokud tomu jasně rozumíme, tak co tedy potom znamená důvěřovat sami sobě? Někteří lidé tvrdí, že nemůžete důvěřovat druhým, dokud nedůvěřujete sami sobě. Ale kde je Já, kterému chcete důvěřovat? Můžeme si položit tuto otázku a volně sledovat nekonečné projevy Já – strach, utrpení, osamělost, chtivost, vztek, nenávist, nedostatek lásky a nenasytitelnou potřebu bezpečí?<br />\nTo je Já – čemu by se tady mělo věřit?<br />\nPřímé uvědomování není možné, dokud dojem Já ovládá a pokřivuje vnímání a jednání. Je zde potřeba důvěry a zároveň naprostá neschopnost důvěřovat. Potřeba i neschopnost důvěry vznikají díky oddělenosti Já. Pouze, když se Já rozpouští v přímém vhledu, vzniká skutečná nepodmíněná láska. Nepodmíněná láska nemá potřeby, nezná strach, ani důvěru, ani nedůvěru. Není oddělená. Není to něco, co dělám. V lásce není ani Já, ani Ty.<br />\n<br /><a href=\"/toni_packer\"> ... Zpět na stránku o Toni Packer</a><br />\n<br /></p>\n\";s:12:\"safe_summary\";s:0:\"\";}}}}',0,1668108403,1),('field:node:56','a:1:{s:4:\"body\";a:1:{s:3:\"und\";a:1:{i:0;a:5:{s:5:\"value\";s:9132:\"<br><a href=\"/toni_packer\"> ... Zpět na stránku o Toni Packer</a>\r\n<br>\r\nMilá Toni,\r\n\r\npíšu, protože jsem nedávno musela čelit velkému strachu. Poté co jsem absolvovala seminář zabývající se psychologickými problémy jaderné doby, promítal se film Den poté. Pomáhala jsem organizovat komunitní setkání pro své sousedy, abychom mohli sdílet pocity, které v nás ten film vyvolal. Všechny ty strašné politické a vojenské události se pro mne najednou staly reálné. Jako kdyby se zvedla opona a já najednou uviděla, jak strašně nebezpečný je tenhle svět! Sevřel mne téměř paralyzující strach. Můžu na to přestat myslet jedině tehdy, když pracuji. Také jsem meditovala vsedě a trochu to pomohlo, ale i při tom se objevovala . Cítila bych se silnější, kdybych věděla, kdo jsem – věřím, že kdybych to zjistila,tolik bych se nebála . Cítím, že hledám nějaký únik, dokonce mne napadá, že se toděje jen proto, abych začala brát vážně svou meditační praxi jinak ji nemohu myslet doopravdy! Cítím se úplně vyděšená a pak přijde bolest, protože si uvědomím, jak je život krásný. Chtěla bych, aby ten strach zmizel, a zároveň se bojím ho pustit, bojím se, že bych zase usnula.\r\nČástečně si uvědomuji, že mohu zemřít dříve, než bych čekala. Vím, že to má co dělat se strachem z mé vlastní smrti. (Ten je ale odlišný od zděšení, které cítím, když si vybavím scény, kde vybuchují bomby.) Jednoduše nechci ještě umřít.\r\nNevím vlastně, co od tebe potřebuji slyšet – jistě ne to, že všechno bude v pořádku. Poslouchala jsem několik tvých nahrávek a byla bych vděčná, kdybys mi napsala dopis.\r\n\r\n<br>\r\n\r\nMilá – – –,\r\n\r\nsetkáváme se s mnoha různými strachy: paralyzujícím strachem a zděšením při pomyšlení na výbuchy jaderných bomb a odlišným strachem z vlastní smrti. Nesnášíme je a chtěli bychom, aby zmizely. A přitom se bojíme, že když zmizí, tak zase usneme. Strach nás povzbuzuje, abychom si sedli a usilovně začali zkoumat co se s námi děje. A doufáme, že to nám to pomůže strachu uniknout.\r\nNaší navyklou reakcí na strach je touha se ho zbavit. Můžeme mu místo toho přímo čelit, naplno, a přijít tak na jeho základní příčinu? Jedině když mu budeme bezprostředně čelit, důkladně mu porozumíme a uvědomíme si, že my jsme strach, ztratí tu ohromující moc, kterou má nad naším životem.\r\nMůžeme zůstat zcela tiší, třebaže je strach zrovna přítomen, a doprovázet ho tiše, bez hnutí, kdykoli se objevuje a odhaluje? Být naprosto zticha znamená nechtít, abychom z toho ticha něco získali – člověk si pak jen všímá toho, co se právě děje, bez zábran, posuzovaní nebo očekávání, že se něco zlepší. Je to možné?\r\nCo je strach? Můžeme ten proces důkladně sledovat?\r\nV okamžiku, kdy něco ohrozí náš život, se objeví silná fyziologická reakce v celém organismu: stoupá energie, zrychluje se tep, sevře se žaludek, střeva se zkroutí, svaly se napnou, smysly se zostří. Zdědili jsme zvířecí instinkty – máme je naprogramované v mozku, připravují tělo k útěku, útoku nebo strnutí.\r\nKdyž se objeví reálné nebezpečí a máme možnost utéct, nahromaděná energie slouží svému účelu; je naplněna potřeba okamžitě jednat. Uskočit před padajícím stromem je přiměřená reakce. Povšimnutí si nebezpečí a uskočení tvoří jednu společnou akci.\r\nNicméně to, co nás většinou děsí, není bezprostřední nebezpečí, ale jsou to obavy o naši tělesnou nebo psychickou existenci: myšlenky na to, co by se nám mohlo stát v budoucnosti. Tyto myšlenky vyrůstají ze vzpomínek na bolestné a děsivé situace, které jsme sami zažili nebo o kterých jsme se dozvěděli – v knížkách, zprávách, filmech a tak dále.\r\nMyšlenky na minulé i budoucí nebezpečí spouštějí tytéž tělesné reakce jako reálné nebezpečí, ale my při nich neděláme to, k čemu jsme biologicky naprogramovaní, nevyskočíme a neutečeme. Prostě jen pokračujeme v přemýšlení, představách a emocích: „Co se mi stane? Jaké to bude? Bude to katastrofa! Co udělám? Umřu?“ S každou další myšlenkou a představou se objeví více tělesných příznaků, které následně vytvářejí nové myšlenky: „Nesnáším tenhle strach. Začíná to být nesnesitelné. Chci, aby to přestalo. Jak to mohu zastavit? Jak se z toho mohu dostat?“ Přemýšlením o své situaci se trápíme ještě víc. Chtění zbavit se utrpení vytváří rozpor a pocit, že „já“ a utrpení jsou od sebe oddělené a odlišné, a to následně vytváří ještě více utrpení a napětí.\r\nVidíte, jak se následky myšlenek valí skrz tělo a mysl jako lavina? Vidíte to a cítíte přímo, právě když se to děje. Nebo se tomu chcete vyhnout?\r\nHledáme-li rozptýlení v práci, v sociálních a politických hnutích, v zábavě, sportu, pití, sexu nebo v náboženství, může to dočasně zbavit mysl děsivých myšlenek a tělesného rozrušení, ale nemůže nám to přinést vnitřní svobodu. Strachu se nedá uniknout. Strach se dá jen dočasně zahnat pod povrch. Dříve či později se myšlenky vrátí k hrozbám – bombám nebo čemukoli jinému – strach se znovu vynoří a celý ten proces začne nanovo. Myslet na nebezpečí, ze kterého se nedá žádným způsobem uniknout (například na globální nukleární holocaust), neumožňuje najít ani imaginární útočiště. Přestože všechny naše zděděné instinkty křičí „BĚŽ!“, nahromaděná energie se nemůže vybít. Jen myšlenky se dál zmateně rojí a výsledkem jsou stavy zděšení a paralýzy.\r\nMůžeme rozpoznat, že myšlenky na minulost, přítomnost a budoucnost jsou příčinou strachu? Můžeme rozpoznat, že minulost, přítomnost a budoucnost jsou samy o sobě pouhými myšlenkami?\r\nKdyž nevzpomínám, jak mi bylo v minulosti, a nepředstavuji si, jak mi bude v budoucnosti, strach nevzniká. Moje „já“ je také jen myšlenka – ve skutečnosti je to souhrn mnoha různých, v minulosti nasbíraných představ, identifikací a symbolů (a s nimi spojených emocí, motivací a cílů). Bojíme se o tyto představy – bojíme se, že příběh našeho života může skončit předčasně a nešťastně. Dívejte se na to, zkoumejte to – zkuste to sami na sobě. Vzniká strach bez vzpomínek na minulé události a předjímání budoucích nebezpečí? Je zde pouze to, co se právě teď děje. A to může být třeba i bezprostřední nebezpečí a okamžitá reakce, ale v tom problém není.\r\nCo je zač, ten strach z vlastní smrti, který nás mučí? Můžeme mu dovolit, aby se rozvíjel a odhaloval a přitom ho tiše zkoumat a doprovázet, bez ohledu na to, jak silné je naše nutkání utéci?\r\nCo je to vlastní smrt?\r\nKdyž se na chvíli zastavíme a podíváme se dovnitř – není vlastní smrt jen pojem? Není to jen sled myšlenek a obrazů, které procházejí myslí? Jaké to je když pomyslíme na to, že by naše záliby, které si tak hýčkáme, měly najednou nezvratně zaniknout. Scény vlastního umírání se odehrávají výhradně v naší představě a přesto spouští obrovskou psychickou i tělesnou tíseň. \r\nStejně tak bolest - „bolest, když začnu vnímat krásu života“ - není tato bolest důsledkem myšlení: „Už tu nebudu, abych si tu krásu užívala?“ Nebo: „Až nastane naprostá jaderná zkáza, nikdo tu nebude a žádná krása tu nezůstane, aby si ji někdo užíval.“\r\nKdyž pomineme tu opravdu strašlivou tragédii lidského válčení – odkud se bere ten strach, že „já“ už nebudu? Vzniká proto, že si neuvědomujeme, že se tak strašně bojíme o pouhou představu? Protože si opravdu myslíme, že ta představa jsem \"já\"?\r\nUprostřed tohoto obrovského, nezměřitelného, neustále se měnícího, umírajícího a zase se obnovujícího proudu života se lidská mysl snaží udržet pro sebe něco trvalého a jistého. Máme schopnost myslet a vytvářet si o sobě představy, zapamatovat si je a pevně se k nim připoutat. Díky tomu bereme tento svět představ a idejí jako reálný. Plně věříme, že příběh našeho života je skutečný. Jsme s ním plně identifikováni a chtěli bychom, aby pokračoval navždy. Pojem „navždy“ je sám o sobě jen vynálezem lidské mysli. Navždy je sen.\r\nKdyž to budeme zkoumat neomezovaní myšlením, představami, vzpomínkami a názory, zkoumat to důkladně, až do hloubky naprosté temnoty nevědění, může se náhle objevit vhled, že nejsme vůbec nic – nic – že, vše čeho jsme se drželi, jsou představy a sny. Být nic znamená být všechno. Je to úplnost. Soucit. Je to konec oddělenosti, strachu a utrpení.\r\nJe přítomna bolest, když není nikdo, komu by vadila?\r\nKdyž „já“ zaniká, otevírá se něco nádherného.\r\n<br><a href=\"/toni_packer\"> ... Zpět na stránku o Toni Packer</a>\r\n<br>\";s:7:\"summary\";s:0:\"\";s:6:\"format\";s:9:\"full_html\";s:10:\"safe_value\";s:9295:\"<p><br /><a href=\"/toni_packer\"> ... Zpět na stránku o Toni Packer</a><br />\n<br /><br />\nMilá Toni,</p>\n<p>píšu, protože jsem nedávno musela čelit velkému strachu. Poté co jsem absolvovala seminář zabývající se psychologickými problémy jaderné doby, promítal se film Den poté. Pomáhala jsem organizovat komunitní setkání pro své sousedy, abychom mohli sdílet pocity, které v nás ten film vyvolal. Všechny ty strašné politické a vojenské události se pro mne najednou staly reálné. Jako kdyby se zvedla opona a já najednou uviděla, jak strašně nebezpečný je tenhle svět! Sevřel mne téměř paralyzující strach. Můžu na to přestat myslet jedině tehdy, když pracuji. Také jsem meditovala vsedě a trochu to pomohlo, ale i při tom se objevovala . Cítila bych se silnější, kdybych věděla, kdo jsem – věřím, že kdybych to zjistila,tolik bych se nebála . Cítím, že hledám nějaký únik, dokonce mne napadá, že se toděje jen proto, abych začala brát vážně svou meditační praxi jinak ji nemohu myslet doopravdy! Cítím se úplně vyděšená a pak přijde bolest, protože si uvědomím, jak je život krásný. Chtěla bych, aby ten strach zmizel, a zároveň se bojím ho pustit, bojím se, že bych zase usnula.<br />\nČástečně si uvědomuji, že mohu zemřít dříve, než bych čekala. Vím, že to má co dělat se strachem z mé vlastní smrti. (Ten je ale odlišný od zděšení, které cítím, když si vybavím scény, kde vybuchují bomby.) Jednoduše nechci ještě umřít.<br />\nNevím vlastně, co od tebe potřebuji slyšet – jistě ne to, že všechno bude v pořádku. Poslouchala jsem několik tvých nahrávek a byla bych vděčná, kdybys mi napsala dopis.</p>\n<p><br /></p>\n<p>Milá – – –,</p>\n<p>setkáváme se s mnoha různými strachy: paralyzujícím strachem a zděšením při pomyšlení na výbuchy jaderných bomb a odlišným strachem z vlastní smrti. Nesnášíme je a chtěli bychom, aby zmizely. A přitom se bojíme, že když zmizí, tak zase usneme. Strach nás povzbuzuje, abychom si sedli a usilovně začali zkoumat co se s námi děje. A doufáme, že to nám to pomůže strachu uniknout.<br />\nNaší navyklou reakcí na strach je touha se ho zbavit. Můžeme mu místo toho přímo čelit, naplno, a přijít tak na jeho základní příčinu? Jedině když mu budeme bezprostředně čelit, důkladně mu porozumíme a uvědomíme si, že my jsme strach, ztratí tu ohromující moc, kterou má nad naším životem.<br />\nMůžeme zůstat zcela tiší, třebaže je strach zrovna přítomen, a doprovázet ho tiše, bez hnutí, kdykoli se objevuje a odhaluje? Být naprosto zticha znamená nechtít, abychom z toho ticha něco získali – člověk si pak jen všímá toho, co se právě děje, bez zábran, posuzovaní nebo očekávání, že se něco zlepší. Je to možné?<br />\nCo je strach? Můžeme ten proces důkladně sledovat?<br />\nV okamžiku, kdy něco ohrozí náš život, se objeví silná fyziologická reakce v celém organismu: stoupá energie, zrychluje se tep, sevře se žaludek, střeva se zkroutí, svaly se napnou, smysly se zostří. Zdědili jsme zvířecí instinkty – máme je naprogramované v mozku, připravují tělo k útěku, útoku nebo strnutí.<br />\nKdyž se objeví reálné nebezpečí a máme možnost utéct, nahromaděná energie slouží svému účelu; je naplněna potřeba okamžitě jednat. Uskočit před padajícím stromem je přiměřená reakce. Povšimnutí si nebezpečí a uskočení tvoří jednu společnou akci.<br />\nNicméně to, co nás většinou děsí, není bezprostřední nebezpečí, ale jsou to obavy o naši tělesnou nebo psychickou existenci: myšlenky na to, co by se nám mohlo stát v budoucnosti. Tyto myšlenky vyrůstají ze vzpomínek na bolestné a děsivé situace, které jsme sami zažili nebo o kterých jsme se dozvěděli – v knížkách, zprávách, filmech a tak dále.<br />\nMyšlenky na minulé i budoucí nebezpečí spouštějí tytéž tělesné reakce jako reálné nebezpečí, ale my při nich neděláme to, k čemu jsme biologicky naprogramovaní, nevyskočíme a neutečeme. Prostě jen pokračujeme v přemýšlení, představách a emocích: „Co se mi stane? Jaké to bude? Bude to katastrofa! Co udělám? Umřu?“ S každou další myšlenkou a představou se objeví více tělesných příznaků, které následně vytvářejí nové myšlenky: „Nesnáším tenhle strach. Začíná to být nesnesitelné. Chci, aby to přestalo. Jak to mohu zastavit? Jak se z toho mohu dostat?“ Přemýšlením o své situaci se trápíme ještě víc. Chtění zbavit se utrpení vytváří rozpor a pocit, že „já“ a utrpení jsou od sebe oddělené a odlišné, a to následně vytváří ještě více utrpení a napětí.<br />\nVidíte, jak se následky myšlenek valí skrz tělo a mysl jako lavina? Vidíte to a cítíte přímo, právě když se to děje. Nebo se tomu chcete vyhnout?<br />\nHledáme-li rozptýlení v práci, v sociálních a politických hnutích, v zábavě, sportu, pití, sexu nebo v náboženství, může to dočasně zbavit mysl děsivých myšlenek a tělesného rozrušení, ale nemůže nám to přinést vnitřní svobodu. Strachu se nedá uniknout. Strach se dá jen dočasně zahnat pod povrch. Dříve či později se myšlenky vrátí k hrozbám – bombám nebo čemukoli jinému – strach se znovu vynoří a celý ten proces začne nanovo. Myslet na nebezpečí, ze kterého se nedá žádným způsobem uniknout (například na globální nukleární holocaust), neumožňuje najít ani imaginární útočiště. Přestože všechny naše zděděné instinkty křičí „BĚŽ!“, nahromaděná energie se nemůže vybít. Jen myšlenky se dál zmateně rojí a výsledkem jsou stavy zděšení a paralýzy.<br />\nMůžeme rozpoznat, že myšlenky na minulost, přítomnost a budoucnost jsou příčinou strachu? Můžeme rozpoznat, že minulost, přítomnost a budoucnost jsou samy o sobě pouhými myšlenkami?<br />\nKdyž nevzpomínám, jak mi bylo v minulosti, a nepředstavuji si, jak mi bude v budoucnosti, strach nevzniká. Moje „já“ je také jen myšlenka – ve skutečnosti je to souhrn mnoha různých, v minulosti nasbíraných představ, identifikací a symbolů (a s nimi spojených emocí, motivací a cílů). Bojíme se o tyto představy – bojíme se, že příběh našeho života může skončit předčasně a nešťastně. Dívejte se na to, zkoumejte to – zkuste to sami na sobě. Vzniká strach bez vzpomínek na minulé události a předjímání budoucích nebezpečí? Je zde pouze to, co se právě teď děje. A to může být třeba i bezprostřední nebezpečí a okamžitá reakce, ale v tom problém není.<br />\nCo je zač, ten strach z vlastní smrti, který nás mučí? Můžeme mu dovolit, aby se rozvíjel a odhaloval a přitom ho tiše zkoumat a doprovázet, bez ohledu na to, jak silné je naše nutkání utéci?<br />\nCo je to vlastní smrt?<br />\nKdyž se na chvíli zastavíme a podíváme se dovnitř – není vlastní smrt jen pojem? Není to jen sled myšlenek a obrazů, které procházejí myslí? Jaké to je když pomyslíme na to, že by naše záliby, které si tak hýčkáme, měly najednou nezvratně zaniknout. Scény vlastního umírání se odehrávají výhradně v naší představě a přesto spouští obrovskou psychickou i tělesnou tíseň.<br />\nStejně tak bolest - „bolest, když začnu vnímat krásu života“ - není tato bolest důsledkem myšlení: „Už tu nebudu, abych si tu krásu užívala?“ Nebo: „Až nastane naprostá jaderná zkáza, nikdo tu nebude a žádná krása tu nezůstane, aby si ji někdo užíval.“<br />\nKdyž pomineme tu opravdu strašlivou tragédii lidského válčení – odkud se bere ten strach, že „já“ už nebudu? Vzniká proto, že si neuvědomujeme, že se tak strašně bojíme o pouhou představu? Protože si opravdu myslíme, že ta představa jsem \"já\"?<br />\nUprostřed tohoto obrovského, nezměřitelného, neustále se měnícího, umírajícího a zase se obnovujícího proudu života se lidská mysl snaží udržet pro sebe něco trvalého a jistého. Máme schopnost myslet a vytvářet si o sobě představy, zapamatovat si je a pevně se k nim připoutat. Díky tomu bereme tento svět představ a idejí jako reálný. Plně věříme, že příběh našeho života je skutečný. Jsme s ním plně identifikováni a chtěli bychom, aby pokračoval navždy. Pojem „navždy“ je sám o sobě jen vynálezem lidské mysli. Navždy je sen.<br />\nKdyž to budeme zkoumat neomezovaní myšlením, představami, vzpomínkami a názory, zkoumat to důkladně, až do hloubky naprosté temnoty nevědění, může se náhle objevit vhled, že nejsme vůbec nic – nic – že, vše čeho jsme se drželi, jsou představy a sny. Být nic znamená být všechno. Je to úplnost. Soucit. Je to konec oddělenosti, strachu a utrpení.<br />\nJe přítomna bolest, když není nikdo, komu by vadila?<br />\nKdyž „já“ zaniká, otevírá se něco nádherného.<br />\n<br /><a href=\"/toni_packer\"> ... Zpět na stránku o Toni Packer</a><br />\n<br /></p>\n\";s:12:\"safe_summary\";s:0:\"\";}}}}',0,1668205630,1),('field:node:57','a:1:{s:4:\"body\";a:1:{s:3:\"und\";a:1:{i:0;a:5:{s:5:\"value\";s:7142:\"<br><a href=\"/toni_packer\"> ... Zpět na stránku o Toni Packer</a>\r\n<br>\r\nMůžeme na sobě lpět, protože se bojíme, že jeden druhého ztratíme, ale ovládání či vlastnění druhého nemá nic společného s láskou. Vlastnění je příčinou pýchy i strachu, závislosti a utrpení. Láska nezná strach a závislost. Nevlastní a není připoutaná. Skutečná láska nevytváří utrpení. \r\n\r\nMy, lidské bytosti, chceme žít šťastně, v bezpečí a obklopeni láskou. Ale přestože se o to stále snažíme, nevíme, jak toho dosáhnout.\r\nO štěstí a bezpečí přemýšlíme, sníme a mluvíme. Mluvíme a sníme i o lásce – představujeme si ji, toužíme po ní, modlíme se za ni, slibujeme si ji navzájem a usilovně se za ní ženeme. Ale skutečné štěstí, bezpečí a láska nejsou produkty. Nemohou být záměrně vytvořeny. Nemůžeme je ovládat. A pokud jsou to jen sny a představy, tak nejsou skutečné. Skutečné štěstí, bezpečí a láska přicházejí bez pozvání, když je mysl tichá a otevřená, nezmítaná sebestřednými rozpory. Skutečné štěstí, bezpečí a láska vznikají nečekaně, když v mysli není chtění a strach, když se mysl o nic nesnaží.\r\nMožná se divíme: „Proč jsme nešťastní, proč nám chybí bezpečí a láska?“\r\nMůžeme to začít zkoumat, pečlivě a nestranně, okamžik po okamžiku, když jsme spolu doma, v práci nebo kdekoliv jinde? Můžeme se ptát pokaždé  znovu, objevovat, porozumět si a pečovat jeden o druhého? \r\nObjevování a porozumění nevznikne v mysli, která je uzavřena do strnulých představ o sobě a druhých. Když jsme spolu, může vzniknout otevřenost a skutečný zájem o cokoliv, co se děje v tobě i ve mně, právě v tomto okamžiku? Může to být touha a dychtivost, předsudek a strach, něha nebo napětí, vztek nebo radost, neporozumění, osamělost, odmítnutí, nepřístupnost, pocit osamělosti nebo cokoliv jiného.\r\nMůžeme začít se zájmem a do hloubky zkoumat, co nás motivuje a přesvědčuje, ať už vědomě či nevědomě? Můžeme si přímo uvědomovat, co se děje v nás a mezi námi – ne jen na povrchu, ale v hloubce?\r\nJe možné být v neustále čerstvém a intimním kontaktu s rozmanitými a složitými myšlenkami a emocemi, které vyvstávají v nás i v „druhých“, a přitom nic nenálepkovat jako dobré či špatné? Nenálepkovat! Uvědomujeme si, jak rychle vzniká hodnocení? Je možné to sledovat bez odsuzování či nekritického přijímání?\r\nDva lidé žijící spolu – můžeme se spolu setkávat každý den nově, bez lpění na vzpomínkách týkajících se včerejška, minulých let nebo jen předešlého okamžiku? \r\nKaždá chvíle života je nová a čerstvá. Můžeme skutečně vnímat tuto pravdu a žít tímto způsobem, nebo jsme navěky uvázli v nekonečném sledu příjemných či bolestných vzpomínek? Toto břemeno můžeme odložit! Je možné to udělat právě teď, nebo se budeme stále znovu nimrat ve vzpomínkách?  \r\nPřestože jsme si v průběhu života udělali spoustu představ o sobě i o druhých, můžeme se zbavit jejich tíživého vlivu, když jsme spolu? Uvědomujeme si, jak tyto představy zkreslují způsob, jakým se vzájemně vnímáme? Jak nám brání vidět věci právě tak, jak jsou? Pokud tomu zcela rozumíme, můžeme se opatrně – pečlivě – začít dívat znovu, jako by to bylo poprvé?\r\nJe možné se na sebe navzájem dívat a naslouchat si zcela novým způsobem – aniž by nás naše zvyky nutily opravovat a měnit druhé podle toho, co se nám líbí a nelíbí? Můžeme znovu objevovat, co se děje právě teď, a reagovat spíše díky jasnému porozumění a ne na základě představ? \r\nSpousta otázek… Čteme je nedbale a ve spěchu, nebo se můžeme skutečně zastavit, tiše žasnout a důkladně vše zkoumat?\r\nTento vesmír je nekonečný prostor. Je možné uvolnit místo tomu, co se právě děje, bez okamžité reakce? Jen si to klidně uvědomovat, a ne okamžitě hledat chyby? Jakmile se rozběhne mechanismus hledání chyb, mysl přestane vnímat to, jací skutečně jsme, uzavře se a zaslepí vztekem, odporem a pocitem viny.\r\nCo to znamená: vidět, jací skutečně jsme? Vzpomínky na to, jací jsme byli, nejsou tím, čím jsme nyní. Paměť je neúplný a nepřesný záznam minulosti. Přítomnost je zcela jiná. Tiše sledovat a naslouchat přítomnosti není vzpomínání. Je to zcela jiný stav mysli, při němž se pročišťuje vnímání. \r\nVčera se ten malý potůček, který teče nedaleko centra, bouřlivě valil plný blátivé vody, takže nebylo vidět na dno. Dnes teče klidně, je čistý a odhaluje třpytivě zelené kameny v hloubce.\r\nMůžeme vidět věci tak, jak jsou právě teď? Bez chtění, aby bylo něco jinak? Bez srovnávání, co se nám líbí a co ne? Bez snahy, aby už to tak zůstalo napořád? Bez ulpívání a závislostí? Bez touhy vlastnit a ovládat?\r\nMůžeme spolu žít na Zemi jako lidské bytosti a nesnažit se jeden druhého vlastnit nebo se jeden druhého zbavit? Představa, že druhého ovládám, poskytuje iluzorní pocit bezpečí. A s tím nevyhnutelně souvisí strach, že ztratíme to, na co jsme si zvykli a k čemu jsme připoutaní. \r\nKdyž jeden druhého ztratíme – ve skutečnosti nebo v představě –, přichází bolestný zármutek, pocit opuštěnosti, ztracenosti, zklamání a sebelítosti. Když si představíme, že nás někdo opustí pro někoho jiného, přichází agóonie žárlivosti, vzteku, nenávisti a násilí. To si může důkladně ověřit každý sám na sobě. Můžeme na sobě lpět, protože se bojíme, že jeden druhého ztratíme, ale ovládání či vlastnění druhého nemá nic společného s láskou. Vlastnění je příčinou pýchy i strachu, závislosti a utrpení. Láska nezná strach a závislost. Nevlastní a není připoutaná. Skutečná láska nevytváří utrpení. \r\nStromy pod večerním nebem, kmeny a větve planoucí ve zlatém světle zapadajícího slunce, tlumené zvuky hmyzu a ptáků, vzdálené letadlo brázdící oblohu, vůně večerního vzduchu a šelest listů oživených pohybem, to vše najednou se hýbe, zvučí a třpytí ve vánku. Rychle plující oblaka stále proměňují svoji podobu, tvary a barvy mizejí a objevují se odnikud… nic není oddělené, nic nestojí druhému v cestě v tomto celistvém proudu života. Je zde prostor, vše se děje volně, nic nevládne nad něčím jiným, a přesto je vše neoddělitelně propojeno se vším ostatním. Všechno je vše ostatní.\r\nToto úplné všechno propojené se vším nikdy nezůstává stejné, mění se okamžik za okamžikem, a přesto je každý okamžik úplné a bez rozporů. \r\nNejsme od toho všeho odděleni! Neexistuje oddělené „já“ a „mé“, jen paměť a pocity, které jsou spojeny s myšlením.\r\nSkutečnost je nádherná, pokud jí hluboce porozumíme. Je to láska a radost a konec nebezpečí.\r\n<br><a href=\"/toni_packer\"> ... Zpět na stránku o Toni Packer</a>\r\n<br>\";s:7:\"summary\";s:0:\"\";s:6:\"format\";s:9:\"full_html\";s:10:\"safe_value\";s:7278:\"<p><br /><a href=\"/toni_packer\"> ... Zpět na stránku o Toni Packer</a><br />\n<br /><br />\nMůžeme na sobě lpět, protože se bojíme, že jeden druhého ztratíme, ale ovládání či vlastnění druhého nemá nic společného s láskou. Vlastnění je příčinou pýchy i strachu, závislosti a utrpení. Láska nezná strach a závislost. Nevlastní a není připoutaná. Skutečná láska nevytváří utrpení. </p>\n<p>My, lidské bytosti, chceme žít šťastně, v bezpečí a obklopeni láskou. Ale přestože se o to stále snažíme, nevíme, jak toho dosáhnout.<br />\nO štěstí a bezpečí přemýšlíme, sníme a mluvíme. Mluvíme a sníme i o lásce – představujeme si ji, toužíme po ní, modlíme se za ni, slibujeme si ji navzájem a usilovně se za ní ženeme. Ale skutečné štěstí, bezpečí a láska nejsou produkty. Nemohou být záměrně vytvořeny. Nemůžeme je ovládat. A pokud jsou to jen sny a představy, tak nejsou skutečné. Skutečné štěstí, bezpečí a láska přicházejí bez pozvání, když je mysl tichá a otevřená, nezmítaná sebestřednými rozpory. Skutečné štěstí, bezpečí a láska vznikají nečekaně, když v mysli není chtění a strach, když se mysl o nic nesnaží.<br />\nMožná se divíme: „Proč jsme nešťastní, proč nám chybí bezpečí a láska?“<br />\nMůžeme to začít zkoumat, pečlivě a nestranně, okamžik po okamžiku, když jsme spolu doma, v práci nebo kdekoliv jinde? Můžeme se ptát pokaždé  znovu, objevovat, porozumět si a pečovat jeden o druhého?<br />\nObjevování a porozumění nevznikne v mysli, která je uzavřena do strnulých představ o sobě a druhých. Když jsme spolu, může vzniknout otevřenost a skutečný zájem o cokoliv, co se děje v tobě i ve mně, právě v tomto okamžiku? Může to být touha a dychtivost, předsudek a strach, něha nebo napětí, vztek nebo radost, neporozumění, osamělost, odmítnutí, nepřístupnost, pocit osamělosti nebo cokoliv jiného.<br />\nMůžeme začít se zájmem a do hloubky zkoumat, co nás motivuje a přesvědčuje, ať už vědomě či nevědomě? Můžeme si přímo uvědomovat, co se děje v nás a mezi námi – ne jen na povrchu, ale v hloubce?<br />\nJe možné být v neustále čerstvém a intimním kontaktu s rozmanitými a složitými myšlenkami a emocemi, které vyvstávají v nás i v „druhých“, a přitom nic nenálepkovat jako dobré či špatné? Nenálepkovat! Uvědomujeme si, jak rychle vzniká hodnocení? Je možné to sledovat bez odsuzování či nekritického přijímání?<br />\nDva lidé žijící spolu – můžeme se spolu setkávat každý den nově, bez lpění na vzpomínkách týkajících se včerejška, minulých let nebo jen předešlého okamžiku?<br />\nKaždá chvíle života je nová a čerstvá. Můžeme skutečně vnímat tuto pravdu a žít tímto způsobem, nebo jsme navěky uvázli v nekonečném sledu příjemných či bolestných vzpomínek? Toto břemeno můžeme odložit! Je možné to udělat právě teď, nebo se budeme stále znovu nimrat ve vzpomínkách?<br />\nPřestože jsme si v průběhu života udělali spoustu představ o sobě i o druhých, můžeme se zbavit jejich tíživého vlivu, když jsme spolu? Uvědomujeme si, jak tyto představy zkreslují způsob, jakým se vzájemně vnímáme? Jak nám brání vidět věci právě tak, jak jsou? Pokud tomu zcela rozumíme, můžeme se opatrně – pečlivě – začít dívat znovu, jako by to bylo poprvé?<br />\nJe možné se na sebe navzájem dívat a naslouchat si zcela novým způsobem – aniž by nás naše zvyky nutily opravovat a měnit druhé podle toho, co se nám líbí a nelíbí? Můžeme znovu objevovat, co se děje právě teď, a reagovat spíše díky jasnému porozumění a ne na základě představ?<br />\nSpousta otázek… Čteme je nedbale a ve spěchu, nebo se můžeme skutečně zastavit, tiše žasnout a důkladně vše zkoumat?<br />\nTento vesmír je nekonečný prostor. Je možné uvolnit místo tomu, co se právě děje, bez okamžité reakce? Jen si to klidně uvědomovat, a ne okamžitě hledat chyby? Jakmile se rozběhne mechanismus hledání chyb, mysl přestane vnímat to, jací skutečně jsme, uzavře se a zaslepí vztekem, odporem a pocitem viny.<br />\nCo to znamená: vidět, jací skutečně jsme? Vzpomínky na to, jací jsme byli, nejsou tím, čím jsme nyní. Paměť je neúplný a nepřesný záznam minulosti. Přítomnost je zcela jiná. Tiše sledovat a naslouchat přítomnosti není vzpomínání. Je to zcela jiný stav mysli, při němž se pročišťuje vnímání.<br />\nVčera se ten malý potůček, který teče nedaleko centra, bouřlivě valil plný blátivé vody, takže nebylo vidět na dno. Dnes teče klidně, je čistý a odhaluje třpytivě zelené kameny v hloubce.<br />\nMůžeme vidět věci tak, jak jsou právě teď? Bez chtění, aby bylo něco jinak? Bez srovnávání, co se nám líbí a co ne? Bez snahy, aby už to tak zůstalo napořád? Bez ulpívání a závislostí? Bez touhy vlastnit a ovládat?<br />\nMůžeme spolu žít na Zemi jako lidské bytosti a nesnažit se jeden druhého vlastnit nebo se jeden druhého zbavit? Představa, že druhého ovládám, poskytuje iluzorní pocit bezpečí. A s tím nevyhnutelně souvisí strach, že ztratíme to, na co jsme si zvykli a k čemu jsme připoutaní.<br />\nKdyž jeden druhého ztratíme – ve skutečnosti nebo v představě –, přichází bolestný zármutek, pocit opuštěnosti, ztracenosti, zklamání a sebelítosti. Když si představíme, že nás někdo opustí pro někoho jiného, přichází agóonie žárlivosti, vzteku, nenávisti a násilí. To si může důkladně ověřit každý sám na sobě. Můžeme na sobě lpět, protože se bojíme, že jeden druhého ztratíme, ale ovládání či vlastnění druhého nemá nic společného s láskou. Vlastnění je příčinou pýchy i strachu, závislosti a utrpení. Láska nezná strach a závislost. Nevlastní a není připoutaná. Skutečná láska nevytváří utrpení.<br />\nStromy pod večerním nebem, kmeny a větve planoucí ve zlatém světle zapadajícího slunce, tlumené zvuky hmyzu a ptáků, vzdálené letadlo brázdící oblohu, vůně večerního vzduchu a šelest listů oživených pohybem, to vše najednou se hýbe, zvučí a třpytí ve vánku. Rychle plující oblaka stále proměňují svoji podobu, tvary a barvy mizejí a objevují se odnikud… nic není oddělené, nic nestojí druhému v cestě v tomto celistvém proudu života. Je zde prostor, vše se děje volně, nic nevládne nad něčím jiným, a přesto je vše neoddělitelně propojeno se vším ostatním. Všechno je vše ostatní.<br />\nToto úplné všechno propojené se vším nikdy nezůstává stejné, mění se okamžik za okamžikem, a přesto je každý okamžik úplné a bez rozporů.<br />\nNejsme od toho všeho odděleni! Neexistuje oddělené „já“ a „mé“, jen paměť a pocity, které jsou spojeny s myšlením.<br />\nSkutečnost je nádherná, pokud jí hluboce porozumíme. Je to láska a radost a konec nebezpečí.<br />\n<br /><a href=\"/toni_packer\"> ... Zpět na stránku o Toni Packer</a><br />\n<br /></p>\n\";s:12:\"safe_summary\";s:0:\"\";}}}}',0,1668139956,1),('field:node:58','a:1:{s:4:\"body\";a:1:{s:3:\"und\";a:1:{i:0;a:5:{s:5:\"value\";s:3300:\"<p>Díky tomuto cvičení můžete lépe porozumět sobě i druhým. Dokonce i pokud situaci \"nevyřešíte\" může v důsledku porozumění dojít k prožitkovému posunu a uvolnění napětí. Budete potřebovat: - papír a tužku - cca 20 minut času - vzpomínku na konkrétní situaci (Kdy to bylo? Kde to bylo? Kdo tam byl?) - odvahu být sami se sebou</p>\r\n\r\n<table>\r\n	<tbody>\r\n		<tr>\r\n			<td>1. Můžete zkoumat příjemné i nepříjemné situace. Pokud si vyberete nepříjemnou situaci, nemusí jít nutně o konflikt. Nevybírejte si zpočátku příliš těžké situace, ale spíš středně nepříjemné. Najděte v průběhu celé situace jeden konkrétní okamžik, který byl nejintenzivnější. Objektivně popište chování druhé osoby v tomto okamžiku (jako kdyby to zachytila kamera). Např. :\r\n			<ul>\r\n				<li>Řekla mi: \"Už zase jsi neumyl nádobí!\"</li>\r\n				<li>Otočil se a odešel pryč.</li>\r\n				<li>Dívala se na mne a mlčela (ale pozor např. \"ublíženě mlčela\" či \"výhrůžně mlčela\" není objektivní pozorování, ale pouze náš dojem)</li>\r\n			</ul>\r\n			Na horní okraj papíru napište krátký popis chování druhé osoby, např. co nejpřesnější citát výroku, který Vám řekl/a.</td>\r\n			<td><img src=\"/images/cviceni_empatie.jpg\" width=\"300px\" /></td>\r\n		</tr>\r\n	</tbody>\r\n</table>\r\n\r\n<p>2. V horní polovině papíru udělejte dvě čáry ve tvaru T. Levou část nadepište Pocity a pravou Potřeby.</p>\r\n\r\n<p>3. Do levé části napište pocity, které se objevily poté, co jste výrok slyšeli. Můžete se inspirovat v <a href=\"/seznam_pocitu\">seznamu pocitů</a>.</p>\r\n\r\n<p>4. Do pravé části napište, co jste potřebovali a nedostali, nebo co důležitého vám chybělo, když jste výrok slyšeli. Můžete se inspirovat v <a href=\"/seznam_potreb\">seznamu potřeb</a>.</p>\r\n\r\n<p>5. Chvíli relaxujte. Napadají Vás ještě nějaké pocity a potřeby, které by se daly na papír dopsat?</p>\r\n\r\n<p>6. V dolní polovině papíru udělejte opět dvě čáry ve tvaru T. Levou část nadepište pocity a pravou Potřeby.</p>\r\n\r\n<p>7. Do levé části napište pocity, které mohla cítit osoba, která výrok řekla. Můžete se inspirovat v seznamu pocitů.</p>\r\n\r\n<p>8. Do pravé části napište, co asi potřebovala a nedostávala osoba, která výrok řekla. Můžete se inspirovat v seznamu potřeb.</p>\r\n\r\n<p>9. Chvíli relaxujte. Napadají Vás ještě nějaké pocity a potřeby, které by se daly na papír dopsat?</p>\r\n\r\n<p>10. Je pro Vás teď situace jasnější? Je možné lépe porozumět, proč jste se vy i druhý jednali tímto způsobem? Porozumění neznamená, že musíte jednání schvalovat. Sledujte chvíli své pocity.</p>\r\n\r\n<p>Změnili se nějak Vaše pocity? Cítíte méně napětí a&nbsp; nepříjemných emocí? Pokud ne, není to chyba, Empatické porozumění je dovednost, kterou lze trénovat. Můžete tedy toto cvičení zkoušet znovu s tou samou nebo jinou situací.</p>\r\n\r\n<p>&nbsp;</p>\r\n\r\n<p>Toto cvičení je velmi jednoduchou ukázkou <a href=\"/NVC\">Nenásilné komunikace</a>, rozhodně však možnosti nenásilné komunikace nevyčerpává.</p>\r\n\r\n<div align=\"right\"><i>Cvičení bylo převzato ze stránek <a href=\"http://www.theexercise.org/\">theexercise.org</a></i></div>\r\n\";s:7:\"summary\";s:0:\"\";s:6:\"format\";s:9:\"full_html\";s:10:\"safe_value\";s:3213:\"<p>Díky tomuto cvičení můžete lépe porozumět sobě i druhým. Dokonce i pokud situaci \"nevyřešíte\" může v důsledku porozumění dojít k prožitkovému posunu a uvolnění napětí. Budete potřebovat: - papír a tužku - cca 20 minut času - vzpomínku na konkrétní situaci (Kdy to bylo? Kde to bylo? Kdo tam byl?) - odvahu být sami se sebou</p>\n<table>\n<tbody>\n<tr>\n<td>1. Můžete zkoumat příjemné i nepříjemné situace. Pokud si vyberete nepříjemnou situaci, nemusí jít nutně o konflikt. Nevybírejte si zpočátku příliš těžké situace, ale spíš středně nepříjemné. Najděte v průběhu celé situace jeden konkrétní okamžik, který byl nejintenzivnější. Objektivně popište chování druhé osoby v tomto okamžiku (jako kdyby to zachytila kamera). Např. :\n<ul>\n<li>Řekla mi: \"Už zase jsi neumyl nádobí!\"</li>\n<li>Otočil se a odešel pryč.</li>\n<li>Dívala se na mne a mlčela (ale pozor např. \"ublíženě mlčela\" či \"výhrůžně mlčela\" není objektivní pozorování, ale pouze náš dojem)</li>\n</ul>\n<p>			Na horní okraj papíru napište krátký popis chování druhé osoby, např. co nejpřesnější citát výroku, který Vám řekl/a.</p></td>\n<td><img src=\"/images/cviceni_empatie.jpg\" width=\"300px\" /></td>\n</tr>\n</tbody>\n</table>\n<p>2. V horní polovině papíru udělejte dvě čáry ve tvaru T. Levou část nadepište Pocity a pravou Potřeby.</p>\n<p>3. Do levé části napište pocity, které se objevily poté, co jste výrok slyšeli. Můžete se inspirovat v <a href=\"/seznam_pocitu\">seznamu pocitů</a>.</p>\n<p>4. Do pravé části napište, co jste potřebovali a nedostali, nebo co důležitého vám chybělo, když jste výrok slyšeli. Můžete se inspirovat v <a href=\"/seznam_potreb\">seznamu potřeb</a>.</p>\n<p>5. Chvíli relaxujte. Napadají Vás ještě nějaké pocity a potřeby, které by se daly na papír dopsat?</p>\n<p>6. V dolní polovině papíru udělejte opět dvě čáry ve tvaru T. Levou část nadepište pocity a pravou Potřeby.</p>\n<p>7. Do levé části napište pocity, které mohla cítit osoba, která výrok řekla. Můžete se inspirovat v seznamu pocitů.</p>\n<p>8. Do pravé části napište, co asi potřebovala a nedostávala osoba, která výrok řekla. Můžete se inspirovat v seznamu potřeb.</p>\n<p>9. Chvíli relaxujte. Napadají Vás ještě nějaké pocity a potřeby, které by se daly na papír dopsat?</p>\n<p>10. Je pro Vás teď situace jasnější? Je možné lépe porozumět, proč jste se vy i druhý jednali tímto způsobem? Porozumění neznamená, že musíte jednání schvalovat. Sledujte chvíli své pocity.</p>\n<p>Změnili se nějak Vaše pocity? Cítíte méně napětí a  nepříjemných emocí? Pokud ne, není to chyba, Empatické porozumění je dovednost, kterou lze trénovat. Můžete tedy toto cvičení zkoušet znovu s tou samou nebo jinou situací.</p>\n<p> </p>\n<p>Toto cvičení je velmi jednoduchou ukázkou <a href=\"/NVC\">Nenásilné komunikace</a>, rozhodně však možnosti nenásilné komunikace nevyčerpává.</p>\n<div align=\"right\"><i>Cvičení bylo převzato ze stránek <a href=\"http://www.theexercise.org/\">theexercise.org</a></i></div>\n\";s:12:\"safe_summary\";s:0:\"\";}}}}',0,1668131325,1),('field:node:59','a:1:{s:4:\"body\";a:1:{s:3:\"und\";a:1:{i:0;a:5:{s:5:\"value\";s:6474:\"<div align=\"center\"><b>Jak se cítíme, když naše potřeby ,jsou\' uspokojeny</b></div>\r\n <table style=\"width: 100%\" border=\"1\">\r\n      <tbody>\r\n        <tr>\r\n          <td>aktivní\r\n            báječně\r\n            bez dechu\r\n            bezpečně\r\n            bezstarostně\r\n            bujaře\r\n            cítíme důvěru\r\n            cítíme naději\r\n            cítíme úlevu\r\n            citlivě\r\n            čile\r\n            dojati\r\n            fajn\r\n            fascinovaně\r\n            hezky\r\n            hrdě\r\n            inspirovaní\r\n            jistě\r\n            klidně\r\n            láskyplně\r\n            nádherně\r\n            nadšeně\r\n            naplnění\r\n            napnutí\r\n            neklidní\r\n            nespoutaní\r\n            netrpěliví</td>\r\n          <td>nevázaně\r\n            odhodlaně\r\n            odpočinutí\r\n            odvážně\r\n            ohromeně\r\n            okouzleně\r\n            oproštěně\r\n            optimisticky\r\n            oslněni\r\n            osvěženi\r\n            osvobozeně\r\n            oživeni\r\n            plni energie\r\n            plni chuti\r\n            plni něhy\r\n            plni síly\r\n            pobaveně\r\n            podníceni\r\n            pohlceni\r\n            pohnutě\r\n            poklidně\r\n            posíleni\r\n            potěšeni\r\n            povzbuzeni\r\n            prima\r\n            prospěšní\r\n            přátelsky nakloněni</td>\r\n          <td>překrásně\r\n            překvapeně\r\n            přešťastně\r\n            příjemně\r\n            pyšně\r\n            radostně\r\n            rozdováděně\r\n            rozjařeně\r\n            rozjásaně\r\n            rozpustile\r\n            rozradostněně\r\n            rozrušeně\r\n            rozveseleně\r\n            rozzářeně\r\n            silně\r\n            sdílně\r\n            sebejistě\r\n            senzačně\r\n            skvěle\r\n            slastně\r\n            slibně\r\n            spokojeně\r\n            svobodně\r\n            šťastně\r\n            u vytržení\r\n            účastně\r\n            udiveně</td>\r\n          <td valign=\"top\">uchváceně\r\n            uneseně\r\n            uspokojeně\r\n            uvolněně\r\n            užasle\r\n            úžasně\r\n            užitečně\r\n            v dobré náladě\r\n            v pohodě\r\n            vášnivě\r\n            vděčně\r\n            vesele\r\n            ve střehu\r\n            vítězoslavně\r\n            volně\r\n            vroucně\r\n            vřele\r\n            vyrovnaně\r\n            vzpruženě\r\n            vzrušeně\r\n            zamilovaně\r\n            zaujatě\r\n            zúčastněně\r\n            zvědavě\r\n            živě\r\n</td>\r\n        </tr>\r\n      </tbody>\r\n    </table>\r\n<br>\r\n    <p class=\"western\" style=\"margin-bottom: 0cm\">\r\n<div align=\"center\"><b>Jak se cítíme, když naše potřeby ,nejsou\' uspokojeny</b></div>\r\n    </p>\r\n    <table style=\"width: 100%\" border=\"1\">\r\n      <tbody>\r\n        <tr>\r\n          <td>apaticky\r\n            bezbranně\r\n            beznadějně\r\n            bídně\r\n            cítíme paniku\r\n            cítíme lítost\r\n            cítíme obavy\r\n            depresivně\r\n            deprimované\r\n            dopáleně\r\n            dotčeně\r\n            duchem nepřítomně\r\n            frustrovaně\r\n            hanebně\r\n            hrozně\r\n            chladně\r\n            indiferentně\r\n            labilně\r\n            lhostejně\r\n            líně\r\n            marně\r\n            mdle\r\n            melancholicky\r\n            mizerně\r\n            mrzutě\r\n            nabručeně\r\n            nakvašeně\r\n            nanicovatě\r\n            napnutě\r\n            nasupeně\r\n            naštvaně\r\n            nedůtklivě\r\n            nedůvěřivě\r\n            neklidně</td>\r\n          <td>neochotně\r\n            nepoctivě\r\n            nepohodlně\r\n            nepokojně\r\n            nerozhodně\r\n            nerudně\r\n            nervózně\r\n            nespokojeně\r\n            nešťastně\r\n            netečně\r\n            netrpělivě\r\n            nevraživě\r\n            nevrle\r\n            nezúčastněně\r\n            nostalgicky\r\n            ochable\r\n            ochromeně\r\n            opuštěně\r\n            osaměle\r\n            ospale\r\n            otráveně\r\n            otupěle\r\n            pasivně\r\n            pesimisticky\r\n            podezíravě\r\n            podrážděni\r\n            pokořeni\r\n            popleteni\r\n            popuzeni\r\n            protivně\r\n            provinile\r\n            přecitlivěle\r\n            překvapeně\r\n            raněni</td>\r\n          <td>rozčarováni\r\n            rozčileni\r\n            rozháraně\r\n            rozhněvaně\r\n            rozhořčeně\r\n            rozladěně\r\n            rozmrzele\r\n            rozpačitě\r\n            rozrušeně\r\n            roztěkaně\r\n            roztrpčeni\r\n            roztržitě\r\n            rozzlobeni\r\n            rozzuřeni\r\n            skepticky\r\n            sklesle\r\n            sklíčeně\r\n            slabě\r\n            smutně\r\n            stísněně\r\n            strašně\r\n            strnule\r\n            šokované\r\n            špatně naladěni\r\n            tesklivě\r\n            tíživě\r\n            uboze\r\n            unaveně\r\n            ustaraně\r\n            utahaně\r\n            uvedeni do rozpaků\r\n            úzkostně\r\n            váhavě\r\n            vlažně</td>\r\n          <td>vyburcovaní\r\n            vyčerpaní\r\n            vyděšení\r\n            vydráždění\r\n            vylekaní\r\n            vynervovaní\r\n            vyplašení\r\n            vysílení\r\n            vystrašení\r\n            vyvedeni z rovnováhy\r\n            vzbouření\r\n            vznícení\r\n            zahanbení\r\n            zahořklí\r\n            zaražení\r\n            zarmoucení\r\n            zasmušile\r\n            závistivě\r\n            zbaveni iluzí\r\n            zdeptaní\r\n            zdráhavě\r\n            zdrcení\r\n            zhnusení\r\n            zklamaní\r\n            zlostně\r\n            zmatení\r\n            znechucení\r\n            zneklidnění\r\n            znepokojení\r\n            znudění\r\n            zoufale\r\n            zviklaně\r\n            žalostně\r\n            žárlivě</td>\r\n        </tr>\r\n      </tbody>\r\n    </table>\r\n\r\n<div align=\"right\"><i> Převzato z knihy M. Rosenberga Nenásilná komunikace</i></div>\";s:7:\"summary\";s:0:\"\";s:6:\"format\";s:9:\"full_html\";s:10:\"safe_value\";s:7469:\"<div align=\"center\"><b>Jak se cítíme, když naše potřeby ,jsou\' uspokojeny</b></div>\n<table style=\"width: 100%\" border=\"1\">\n<tbody>\n<tr>\n<td>aktivní<br />\n            báječně<br />\n            bez dechu<br />\n            bezpečně<br />\n            bezstarostně<br />\n            bujaře<br />\n            cítíme důvěru<br />\n            cítíme naději<br />\n            cítíme úlevu<br />\n            citlivě<br />\n            čile<br />\n            dojati<br />\n            fajn<br />\n            fascinovaně<br />\n            hezky<br />\n            hrdě<br />\n            inspirovaní<br />\n            jistě<br />\n            klidně<br />\n            láskyplně<br />\n            nádherně<br />\n            nadšeně<br />\n            naplnění<br />\n            napnutí<br />\n            neklidní<br />\n            nespoutaní<br />\n            netrpěliví</td>\n<td>nevázaně<br />\n            odhodlaně<br />\n            odpočinutí<br />\n            odvážně<br />\n            ohromeně<br />\n            okouzleně<br />\n            oproštěně<br />\n            optimisticky<br />\n            oslněni<br />\n            osvěženi<br />\n            osvobozeně<br />\n            oživeni<br />\n            plni energie<br />\n            plni chuti<br />\n            plni něhy<br />\n            plni síly<br />\n            pobaveně<br />\n            podníceni<br />\n            pohlceni<br />\n            pohnutě<br />\n            poklidně<br />\n            posíleni<br />\n            potěšeni<br />\n            povzbuzeni<br />\n            prima<br />\n            prospěšní<br />\n            přátelsky nakloněni</td>\n<td>překrásně<br />\n            překvapeně<br />\n            přešťastně<br />\n            příjemně<br />\n            pyšně<br />\n            radostně<br />\n            rozdováděně<br />\n            rozjařeně<br />\n            rozjásaně<br />\n            rozpustile<br />\n            rozradostněně<br />\n            rozrušeně<br />\n            rozveseleně<br />\n            rozzářeně<br />\n            silně<br />\n            sdílně<br />\n            sebejistě<br />\n            senzačně<br />\n            skvěle<br />\n            slastně<br />\n            slibně<br />\n            spokojeně<br />\n            svobodně<br />\n            šťastně<br />\n            u vytržení<br />\n            účastně<br />\n            udiveně</td>\n<td valign=\"top\">uchváceně<br />\n            uneseně<br />\n            uspokojeně<br />\n            uvolněně<br />\n            užasle<br />\n            úžasně<br />\n            užitečně<br />\n            v dobré náladě<br />\n            v pohodě<br />\n            vášnivě<br />\n            vděčně<br />\n            vesele<br />\n            ve střehu<br />\n            vítězoslavně<br />\n            volně<br />\n            vroucně<br />\n            vřele<br />\n            vyrovnaně<br />\n            vzpruženě<br />\n            vzrušeně<br />\n            zamilovaně<br />\n            zaujatě<br />\n            zúčastněně<br />\n            zvědavě<br />\n            živě\n</td>\n</tr>\n</tbody>\n</table>\n<p><br /></p>\n<p class=\"western\" style=\"margin-bottom: 0cm\">\n</p><div align=\"center\"><b>Jak se cítíme, když naše potřeby ,nejsou\' uspokojeny</b></div>\n\n<table style=\"width: 100%\" border=\"1\">\n<tbody>\n<tr>\n<td>apaticky<br />\n            bezbranně<br />\n            beznadějně<br />\n            bídně<br />\n            cítíme paniku<br />\n            cítíme lítost<br />\n            cítíme obavy<br />\n            depresivně<br />\n            deprimované<br />\n            dopáleně<br />\n            dotčeně<br />\n            duchem nepřítomně<br />\n            frustrovaně<br />\n            hanebně<br />\n            hrozně<br />\n            chladně<br />\n            indiferentně<br />\n            labilně<br />\n            lhostejně<br />\n            líně<br />\n            marně<br />\n            mdle<br />\n            melancholicky<br />\n            mizerně<br />\n            mrzutě<br />\n            nabručeně<br />\n            nakvašeně<br />\n            nanicovatě<br />\n            napnutě<br />\n            nasupeně<br />\n            naštvaně<br />\n            nedůtklivě<br />\n            nedůvěřivě<br />\n            neklidně</td>\n<td>neochotně<br />\n            nepoctivě<br />\n            nepohodlně<br />\n            nepokojně<br />\n            nerozhodně<br />\n            nerudně<br />\n            nervózně<br />\n            nespokojeně<br />\n            nešťastně<br />\n            netečně<br />\n            netrpělivě<br />\n            nevraživě<br />\n            nevrle<br />\n            nezúčastněně<br />\n            nostalgicky<br />\n            ochable<br />\n            ochromeně<br />\n            opuštěně<br />\n            osaměle<br />\n            ospale<br />\n            otráveně<br />\n            otupěle<br />\n            pasivně<br />\n            pesimisticky<br />\n            podezíravě<br />\n            podrážděni<br />\n            pokořeni<br />\n            popleteni<br />\n            popuzeni<br />\n            protivně<br />\n            provinile<br />\n            přecitlivěle<br />\n            překvapeně<br />\n            raněni</td>\n<td>rozčarováni<br />\n            rozčileni<br />\n            rozháraně<br />\n            rozhněvaně<br />\n            rozhořčeně<br />\n            rozladěně<br />\n            rozmrzele<br />\n            rozpačitě<br />\n            rozrušeně<br />\n            roztěkaně<br />\n            roztrpčeni<br />\n            roztržitě<br />\n            rozzlobeni<br />\n            rozzuřeni<br />\n            skepticky<br />\n            sklesle<br />\n            sklíčeně<br />\n            slabě<br />\n            smutně<br />\n            stísněně<br />\n            strašně<br />\n            strnule<br />\n            šokované<br />\n            špatně naladěni<br />\n            tesklivě<br />\n            tíživě<br />\n            uboze<br />\n            unaveně<br />\n            ustaraně<br />\n            utahaně<br />\n            uvedeni do rozpaků<br />\n            úzkostně<br />\n            váhavě<br />\n            vlažně</td>\n<td>vyburcovaní<br />\n            vyčerpaní<br />\n            vyděšení<br />\n            vydráždění<br />\n            vylekaní<br />\n            vynervovaní<br />\n            vyplašení<br />\n            vysílení<br />\n            vystrašení<br />\n            vyvedeni z rovnováhy<br />\n            vzbouření<br />\n            vznícení<br />\n            zahanbení<br />\n            zahořklí<br />\n            zaražení<br />\n            zarmoucení<br />\n            zasmušile<br />\n            závistivě<br />\n            zbaveni iluzí<br />\n            zdeptaní<br />\n            zdráhavě<br />\n            zdrcení<br />\n            zhnusení<br />\n            zklamaní<br />\n            zlostně<br />\n            zmatení<br />\n            znechucení<br />\n            zneklidnění<br />\n            znepokojení<br />\n            znudění<br />\n            zoufale<br />\n            zviklaně<br />\n            žalostně<br />\n            žárlivě</td>\n</tr>\n</tbody>\n</table>\n<div align=\"right\"><i> Převzato z knihy M. Rosenberga Nenásilná komunikace</i></div>\n\";s:12:\"safe_summary\";s:0:\"\";}}}}',0,1668109948,1),('field:node:6','a:1:{s:4:\"body\";a:1:{s:3:\"und\";a:1:{i:0;a:5:{s:5:\"value\";s:3848:\"<table border=\"0\" cellpadding=\"1\" cellspacing=\"20\" style=\"width:100%\">\r\n	<tbody>\r\n		<tr>\r\n			<td><img alt=\"\" src=\"/images/dalailama.jpg\" style=\"width:200px\" /></td>\r\n			<td>\r\n			<p><em>Pokud se jedná o zvládání emocí, nejlepší metodou je takzvaná meditace. Ne kvůli příštím životům. Ne kvůli tomu, abychom přišli do nebe. Ale kvůli každodenní pohodě.<br />\r\n			... I lidé, kteří se nezajímají o náboženství a víru, chtějí žít šťastný život. Tyto lidi a zejména mladou generaci bychom měli naučit zvládat emoce na základě každému dostupné zkušenosti a zdravého rozumu založeného na vědeckých poznatcích.</em></p>\r\n\r\n			<p class=\"rteright\"><em>Dalailama</em></p>\r\n			</td>\r\n		</tr>\r\n	</tbody>\r\n</table>\r\n\r\n<p>&nbsp;</p>\r\n\r\n<p> I přes prokázané <a href=\"/prinosy_vsimavosti\">přínosy meditace všímavosti</a> zůstávají mnozí lidé opatrní, když slyší slovo „meditace“. Je to pochopitelné, protože slovem meditace se označuje velmi široký okruh různých duševních cvičení, z nichž některé mohou být kontroverzní. Je tedy dobré rozptýlit některé mýty a nejprve jasně říci, co meditace všímavosti není. Pokud by Vám i přesto slovo meditace znělo nepřirozeně, můžete klidně používat jiné slovo třeba cvičení všímavosti nebo rozvíjení všímavosti, někdy se též používá praxe všímavosti (praktické cvičení).:</p>\r\n\r\n<p>&nbsp;</p>\r\n\r\n<ul>\r\n	<li>Meditace všímavosti není náboženství. Na té nejzákladnější úrovni je to metoda cvičení pozornosti. Mnozí lidé, kteří se věnují meditaci vyznávají různá náboženství, ale stejně tak meditují i ateisté či lidé, kteří jdou po nějaké vlastní jedinečné cestě.</li>\r\n	<li>Cílem meditace všímavosti není dosahování stavů extáze, únik ze skutečnosti, autosugesce, zastavení myšlenek, nevnímání emocí atd. Při meditaci všímavosti si prostě jen s lehkostí a zájmem všímáme čehokoliv, co prožíváme, ať je to příjemné či nepříjemné, a díky tomu se učíme, které naše reakce zvyšují stres a které ho snižují.&nbsp;</li>\r\n	<li>Nemusíte sedět s nohama zkříženýma na zemi (jako na těch obrázcích, které jste viděli v časopisech nebo v televizi), ale můžete pokud chcete. Většina lidí, kteří přicházejí na naše tréninky, meditují na židli, stejně tak ale můžete rozvíjet všímavost u všech běžných aktivit doma, v dopravních prostředcích, na procházce, či v práci. Můžete meditovat víceméně kdekoliv.</li>\r\n	<li>Meditace nezabere mnoho času, i když na druhé straně je zapotřebí jisté trpělivosti a vytrvalosti. Mnozí lidé dokonce po nějaké době zjistí, že je meditace osvobodila od stresu a díky tomu se dokáží vyhnout neuváženým reakcím, které je stály spoustu času. A navíc dokáží vychutnávat plněji mnohem větší část svého života než dřív.</li>\r\n	<li>Meditace není složitá. Nejde v ní o „úspěch“ či „selhání“. I když někdy není meditace příjemná, vždy se díky tomu můžete naučit něco cenného o tom, jak pracuje vaše mysl.</li>\r\n	<li>Meditace neumrtví vaši mysl a nebude vám bránit v dosahování cílů, které se týkají vaší kariéry či životního stylu. Meditace také nevede k zaujetí pasivního postoje k životu. Meditace umožňuje vidět jasněji, co se právě děje, získat nadhled, nenechat se strhnout okamžitými navyklými reakcemi a díky tomu přijímat uvážlivější rozhodnutí. Což je ten nejefektivnější způsob, jak věci měnit. Meditace kultivuje přátelství a soucit k sobě i k druhým, díky tomu můžete jasněji rozlišit podstatné cíle od nepodstatných a najít nejvhodnější cestu, abyste naplnili své nejhlubší potřeby.</li>\r\n</ul>\r\n\";s:7:\"summary\";s:0:\"\";s:6:\"format\";s:9:\"full_html\";s:10:\"safe_value\";s:3776:\"<table border=\"0\" cellpadding=\"1\" cellspacing=\"20\" style=\"width:100%\">\n<tbody>\n<tr>\n<td><img alt=\"\" src=\"/images/dalailama.jpg\" style=\"width:200px\" /></td>\n<td>\n<p><em>Pokud se jedná o zvládání emocí, nejlepší metodou je takzvaná meditace. Ne kvůli příštím životům. Ne kvůli tomu, abychom přišli do nebe. Ale kvůli každodenní pohodě.<br />\n			... I lidé, kteří se nezajímají o náboženství a víru, chtějí žít šťastný život. Tyto lidi a zejména mladou generaci bychom měli naučit zvládat emoce na základě každému dostupné zkušenosti a zdravého rozumu založeného na vědeckých poznatcích.</em></p>\n<p class=\"rteright\"><em>Dalailama</em></p>\n</td>\n</tr>\n</tbody>\n</table>\n<p> </p>\n<p> I přes prokázané <a href=\"/prinosy_vsimavosti\">přínosy meditace všímavosti</a> zůstávají mnozí lidé opatrní, když slyší slovo „meditace“. Je to pochopitelné, protože slovem meditace se označuje velmi široký okruh různých duševních cvičení, z nichž některé mohou být kontroverzní. Je tedy dobré rozptýlit některé mýty a nejprve jasně říci, co meditace všímavosti není. Pokud by Vám i přesto slovo meditace znělo nepřirozeně, můžete klidně používat jiné slovo třeba cvičení všímavosti nebo rozvíjení všímavosti, někdy se též používá praxe všímavosti (praktické cvičení).:</p>\n<p> </p>\n<ul>\n<li>Meditace všímavosti není náboženství. Na té nejzákladnější úrovni je to metoda cvičení pozornosti. Mnozí lidé, kteří se věnují meditaci vyznávají různá náboženství, ale stejně tak meditují i ateisté či lidé, kteří jdou po nějaké vlastní jedinečné cestě.</li>\n<li>Cílem meditace všímavosti není dosahování stavů extáze, únik ze skutečnosti, autosugesce, zastavení myšlenek, nevnímání emocí atd. Při meditaci všímavosti si prostě jen s lehkostí a zájmem všímáme čehokoliv, co prožíváme, ať je to příjemné či nepříjemné, a díky tomu se učíme, které naše reakce zvyšují stres a které ho snižují. </li>\n<li>Nemusíte sedět s nohama zkříženýma na zemi (jako na těch obrázcích, které jste viděli v časopisech nebo v televizi), ale můžete pokud chcete. Většina lidí, kteří přicházejí na naše tréninky, meditují na židli, stejně tak ale můžete rozvíjet všímavost u všech běžných aktivit doma, v dopravních prostředcích, na procházce, či v práci. Můžete meditovat víceméně kdekoliv.</li>\n<li>Meditace nezabere mnoho času, i když na druhé straně je zapotřebí jisté trpělivosti a vytrvalosti. Mnozí lidé dokonce po nějaké době zjistí, že je meditace osvobodila od stresu a díky tomu se dokáží vyhnout neuváženým reakcím, které je stály spoustu času. A navíc dokáží vychutnávat plněji mnohem větší část svého života než dřív.</li>\n<li>Meditace není složitá. Nejde v ní o „úspěch“ či „selhání“. I když někdy není meditace příjemná, vždy se díky tomu můžete naučit něco cenného o tom, jak pracuje vaše mysl.</li>\n<li>Meditace neumrtví vaši mysl a nebude vám bránit v dosahování cílů, které se týkají vaší kariéry či životního stylu. Meditace také nevede k zaujetí pasivního postoje k životu. Meditace umožňuje vidět jasněji, co se právě děje, získat nadhled, nenechat se strhnout okamžitými navyklými reakcemi a díky tomu přijímat uvážlivější rozhodnutí. Což je ten nejefektivnější způsob, jak věci měnit. Meditace kultivuje přátelství a soucit k sobě i k druhým, díky tomu můžete jasněji rozlišit podstatné cíle od nepodstatných a najít nejvhodnější cestu, abyste naplnili své nejhlubší potřeby.</li>\n</ul>\n\";s:12:\"safe_summary\";s:0:\"\";}}}}',0,1668138267,1),('field:node:60','a:1:{s:4:\"body\";a:1:{s:3:\"und\";a:1:{i:0;a:5:{s:5:\"value\";s:1728:\"    <table style=\"width: 100%\" border=\"1\">\r\n      <tbody>\r\n        <tr>\r\n          <td valign=\"top\"><b>Autonomie </b>\r\n            volit si vlastní cíle \r\n            a cesty pro jejich naplnění\r\n\r\n           <b> Oslava </b>\r\n            oslavovat vznik života\r\n            a naplněné sny\r\n            slavnostně si připomínat\r\n            ztráty: milované osoby, sny\r\n            atd. (smutek)\r\n            \r\n            <b>Celistvost</b>\r\n            autentičnost\r\n            tvořivost\r\n            vlastní hodnota\r\n            význam\r\n\r\n           <b>Potěšení</b>\r\n            smích\r\n            zábava\r\n          </td>\r\n          <td valign=\"top\"><b>Společenství</b>\r\n            blízkost\r\n            citová jistota\r\n            důvěra\r\n            láska\r\n            ocenění\r\n            podpora\r\n            porozumění\r\n            potvrzení\r\n            pozornost\r\n            přijetí\r\n            přispění k obohacení života\r\n            společnost\r\nrespekt\r\n            upřímnost \r\n            uznání\r\n            empatie\r\n            laskavost\r\n          </td>\r\n          <td valign=\"top\"><b>Duševní jednota, spojení</b>\r\n            harmonie\r\n            inspirace\r\n            klid a mír\r\n            krása\r\n            řád\r\nsmysl\r\n            \r\n           <b> Tělesné potřeby</b>\r\n            bezpečí domova\r\n            dotek\r\n            jídlo\r\n            odpočinek\r\n            ochrana před nebezpečím\r\n            pohyb, cvičení\r\n            sexuální vyjádření\r\n            voda\r\n            vzduch</td>\r\n        </tr>\r\n      </tbody>\r\n    </table>\r\n\r\n<div align=\"right\"><i> Převzato z knihy M. Rosenberga Nenásilná komunikace</i></div>\";s:7:\"summary\";s:0:\"\";s:6:\"format\";s:9:\"full_html\";s:10:\"safe_value\";s:1865:\"<table style=\"width: 100%\" border=\"1\">\n<tbody>\n<tr>\n<td valign=\"top\"><b>Autonomie </b><br />\n            volit si vlastní cíle<br />\n            a cesty pro jejich naplnění\n<p>           <b> Oslava </b><br />\n            oslavovat vznik života<br />\n            a naplněné sny<br />\n            slavnostně si připomínat<br />\n            ztráty: milované osoby, sny<br />\n            atd. (smutek)</p>\n<p>            <b>Celistvost</b><br />\n            autentičnost<br />\n            tvořivost<br />\n            vlastní hodnota<br />\n            význam</p>\n<p>           <b>Potěšení</b><br />\n            smích<br />\n            zábava\n          </p></td>\n<td valign=\"top\"><b>Společenství</b><br />\n            blízkost<br />\n            citová jistota<br />\n            důvěra<br />\n            láska<br />\n            ocenění<br />\n            podpora<br />\n            porozumění<br />\n            potvrzení<br />\n            pozornost<br />\n            přijetí<br />\n            přispění k obohacení života<br />\n            společnost<br />\nrespekt<br />\n            upřímnost<br />\n            uznání<br />\n            empatie<br />\n            laskavost\n          </td>\n<td valign=\"top\"><b>Duševní jednota, spojení</b><br />\n            harmonie<br />\n            inspirace<br />\n            klid a mír<br />\n            krása<br />\n            řád<br />\nsmysl\n<p>           <b> Tělesné potřeby</b><br />\n            bezpečí domova<br />\n            dotek<br />\n            jídlo<br />\n            odpočinek<br />\n            ochrana před nebezpečím<br />\n            pohyb, cvičení<br />\n            sexuální vyjádření<br />\n            voda<br />\n            vzduch</p></td>\n</tr>\n</tbody>\n</table>\n<div align=\"right\"><i> Převzato z knihy M. Rosenberga Nenásilná komunikace</i></div>\n\";s:12:\"safe_summary\";s:0:\"\";}}}}',0,1668131066,1),('field:node:64','a:1:{s:4:\"body\";a:1:{s:3:\"und\";a:1:{i:0;a:5:{s:5:\"value\";s:5543:\"<div style=\"text-align: center;\">\r\n<table border=\"0\" cellpadding=\"1\" cellspacing=\"5\" style=\"width:100%\">\r\n	<tbody>\r\n		<tr>\r\n			<td>\r\n			<p class=\"rteleft\">Prostoru k nadechnutí Vám pomůže zastavit se uprostřed stresujících situací, získat odstup od emocí a nutkavých myšlenek. Díky tomu se postupně rozpouští navyklé stresující vzorce myšlení (např. vnitřní kritik) a emocí (např. úzkost, podráždění, únava, smutek). Prostor k nadechnutí můžete používat dvěma způsoby:</p>\r\n\r\n			<ul>\r\n				<li class=\"rteleft\">Jako prevenci stresu - dělejte ho pravidelně několikrát za nebo prostě, když si vzpomenete, i když zrovna výrazný stres nevnímáte.</li>\r\n				<li class=\"rteleft\">Jako rychlou pomoc v případě nouze, kdy jste pod tlakem a potřebujete jasně vidět, co se právě děje. Umožňuje Vám zklidnit se, když myšlenky začnou vířit stále dokola, a pomůže Vám znovu získat přátelský postoj zakotvený v přítomném okamžiku.</li>\r\n			</ul>\r\n\r\n			<p class=\"rteleft\">Prostor k nadechnutí shrnuje všechny základní prvky meditace všímavosti do tří kroků, každý z nich trvá zhruba minutu, ale je možné je případně prodloužit či zkrátit na pár sekund. Můžete využít <a href=\"/files/Meditace_Prostor_k_nadechnuti.mp3\">nahrané instrukce</a>, ale můžete samozřejmě meditovat i bez vnějšího vedení. Měli byste přitom zachovat třídílnou strukturu meditace a věnovat každé části zhruba stejnou dobu. Určitě se vyplatí přečíst si detailní instrukce uvedené níže, které Vám pomohou blíže se seznámit se strukturou meditace. Nicméně není až tak důležité udělat vše, co je v instrukcích. Nejdůležitější je <a href=\"/files/Right-attitudeCzech_2011-12-15.pdf\">správný postoj k meditaci</a> - všimnout si zda se při meditaci objevuje chtivost, odpor či zmatek.</p>\r\n\r\n			<p class=\"rteleft\">Pokud je to aspoň trochu možné, nechte tělo, ať si najde uvolněnou a zároveň vzpřímenou pozici. Nenechte tělo zhroutit do sebe. Nezáleží na tom, zda sedíte či stojíte. Pokud je Vám to příjemné a situace to dovoluje, zavřete oči nebo sklopte zrak. Můžete si přečíst i podrobnější instrukce o vhodné <a href=\"/meditacni_instrukce\">poloze při meditaci</a>.</p>\r\n			</td>\r\n			<td><img alt=\"\" src=\"/images/nadech.jpg\" style=\"width:300px\" /><br />\r\n			<br />\r\n			<em>Mnozí účastníci kurzů <a href=\"/mindfulness\">Mindfulness</a> považují meditaci Prostor k nadechnutí za to nejdůležitější, co se na kurzu naučili.</em></td>\r\n		</tr>\r\n	</tbody>\r\n</table>\r\n</div>\r\n\r\n<p><strong><strong>První krok: </strong></strong><strong>Co prožívá</strong><strong>m </strong><strong>právě teď?“ </strong></p>\r\n\r\n<p><strong>Objevují se v mysli nějaké myšlenky?</strong> Pokud ano, zkuste je pozorovat, jako by to byly přírodní děje, třeba jiskry které létají od ohně nebo tekoucí řeka. Respektujte myšlenky, které přicházejí, ale nemusíte jim ve všem věřit.</p>\r\n\r\n<p><strong>Je mi teď spíš příjemně nebo nepříjemně?</strong> Se zájmem přijímejte jakékoliv i nepříjemné či nepohodlné právě takové, jaké jsou, nesnažte se je změnit nebo od nich utéci.</p>\r\n\r\n<p><strong>Jaké pocity vnímám v těle?</strong> Můžete rychle projít tělo a zaznamenat napětí či ztuhlost, přijímejte tyto pocity, právě takové jaké jsou, nesnažte je změnit nebo od nich utéci.</p>\r\n\r\n<p><strong>Druhý krok: </strong><strong>Dech</strong></p>\r\n\r\n<p>Nyní zaměřte pozornost na svůj dech. První tři dechy můžete prohloubit, pak nechte dech ať plyne přirozeně. Vnímejte, co se děje těle, když se nadechuje a vydechujete. Následujte dech po celou dobu nádechu i výdechu. Každý nádech a výdech je příležitost spojit se s přítomným okamžikem. A pokud se mysl zatoulá, jemně ji přiveďte zpět k dechu.</p>\r\n\r\n<p><strong>Třetí krok: </strong><strong>Tělo</strong></p>\r\n\r\n<p>Nyní rozšiřte pozornost tak, že zahrne nejen dech, ale i celé tělo, Vaši pozici a výraz obličeje. Jakoby celé tělo dýchalo. Všímejte si, jak se tělo okamžikem za okamžikem mění. Pokud se objeví jakékoliv napětí či nepohodlí nesnažte se ho násilím změnit nebo se ho zbavit, věnujte mu přátelský zájem, jako by to bylo malé dítě, které se dožaduje pozornosti. Dovolte tělu, aby se uvolnilo, ale nenuťte se do uvolnění. Můžete zkusit o nepohodlí v těle pečovat tím, že je prodýcháte - jako by vzduch mohl proudit do té části těla, kde nepohodlí cítíte.</p>\r\n\r\n<p>Nyní se můžete zaposlouchat do sebe a zjistit, co je teď pro Vás to nejdůležitější. Možná se objeví i konkrétní kroky, které pro to můžete udělat. Někdy je ale to nelepší, co můžeme dělat, počkat. Nebo přijmout, že zatím nevíme, co dál.</p>\r\n\r\n<p>Nakonec rozšiřte pozornost i na okolní zvuky a pomalu otevírejte oči.</p>\r\n\r\n<p>Pokud budete mít opravdu málo času, můžete Prostor k nadechnutí zkrátit na tři hlubší nádechy a výdechy. Časem, při troše tréninku, je můžete podrobněji rozčlenit: Například první nadechnutí Vám pomůže zastavit se, při druhém si uvědomíte své tělo a třetí pomůže tělu, aby se uvolnilo.</p>\r\n\r\n<p><a href=\"/files/Meditace_Prostor_k_nadechnuti.mp3\">Nahrané instrukce v mp3</a> Autor: <a href=\"/honza_burian\">Honza Burian</a></p>\r\n\r\n<div>Zpátky na <a href=\"/jak_cvicit_vsimavost\">Vyzkoušejte si meditaci všímavosti</a></div>\r\n\";s:7:\"summary\";s:0:\"\";s:6:\"format\";s:9:\"full_html\";s:10:\"safe_value\";s:5431:\"<div style=\"text-align: center;\">\n<table border=\"0\" cellpadding=\"1\" cellspacing=\"5\" style=\"width:100%\">\n<tbody>\n<tr>\n<td>\n<p class=\"rteleft\">Prostoru k nadechnutí Vám pomůže zastavit se uprostřed stresujících situací, získat odstup od emocí a nutkavých myšlenek. Díky tomu se postupně rozpouští navyklé stresující vzorce myšlení (např. vnitřní kritik) a emocí (např. úzkost, podráždění, únava, smutek). Prostor k nadechnutí můžete používat dvěma způsoby:</p>\n<ul>\n<li class=\"rteleft\">Jako prevenci stresu - dělejte ho pravidelně několikrát za nebo prostě, když si vzpomenete, i když zrovna výrazný stres nevnímáte.</li>\n<li class=\"rteleft\">Jako rychlou pomoc v případě nouze, kdy jste pod tlakem a potřebujete jasně vidět, co se právě děje. Umožňuje Vám zklidnit se, když myšlenky začnou vířit stále dokola, a pomůže Vám znovu získat přátelský postoj zakotvený v přítomném okamžiku.</li>\n</ul>\n<p class=\"rteleft\">Prostor k nadechnutí shrnuje všechny základní prvky meditace všímavosti do tří kroků, každý z nich trvá zhruba minutu, ale je možné je případně prodloužit či zkrátit na pár sekund. Můžete využít <a href=\"/files/Meditace_Prostor_k_nadechnuti.mp3\">nahrané instrukce</a>, ale můžete samozřejmě meditovat i bez vnějšího vedení. Měli byste přitom zachovat třídílnou strukturu meditace a věnovat každé části zhruba stejnou dobu. Určitě se vyplatí přečíst si detailní instrukce uvedené níže, které Vám pomohou blíže se seznámit se strukturou meditace. Nicméně není až tak důležité udělat vše, co je v instrukcích. Nejdůležitější je <a href=\"/files/Right-attitudeCzech_2011-12-15.pdf\">správný postoj k meditaci</a> - všimnout si zda se při meditaci objevuje chtivost, odpor či zmatek.</p>\n<p class=\"rteleft\">Pokud je to aspoň trochu možné, nechte tělo, ať si najde uvolněnou a zároveň vzpřímenou pozici. Nenechte tělo zhroutit do sebe. Nezáleží na tom, zda sedíte či stojíte. Pokud je Vám to příjemné a situace to dovoluje, zavřete oči nebo sklopte zrak. Můžete si přečíst i podrobnější instrukce o vhodné <a href=\"/meditacni_instrukce\">poloze při meditaci</a>.</p>\n</td>\n<td><img alt=\"\" src=\"/images/nadech.jpg\" style=\"width:300px\" />\n<p>			<em>Mnozí účastníci kurzů <a href=\"/mindfulness\">Mindfulness</a> považují meditaci Prostor k nadechnutí za to nejdůležitější, co se na kurzu naučili.</em></p></td>\n</tr>\n</tbody>\n</table>\n</div>\n<p><strong><strong>První krok: </strong></strong><strong>Co prožívá</strong><strong>m </strong><strong>právě teď?“ </strong></p>\n<p><strong>Objevují se v mysli nějaké myšlenky?</strong> Pokud ano, zkuste je pozorovat, jako by to byly přírodní děje, třeba jiskry které létají od ohně nebo tekoucí řeka. Respektujte myšlenky, které přicházejí, ale nemusíte jim ve všem věřit.</p>\n<p><strong>Je mi teď spíš příjemně nebo nepříjemně?</strong> Se zájmem přijímejte jakékoliv i nepříjemné či nepohodlné právě takové, jaké jsou, nesnažte se je změnit nebo od nich utéci.</p>\n<p><strong>Jaké pocity vnímám v těle?</strong> Můžete rychle projít tělo a zaznamenat napětí či ztuhlost, přijímejte tyto pocity, právě takové jaké jsou, nesnažte je změnit nebo od nich utéci.</p>\n<p><strong>Druhý krok: </strong><strong>Dech</strong></p>\n<p>Nyní zaměřte pozornost na svůj dech. První tři dechy můžete prohloubit, pak nechte dech ať plyne přirozeně. Vnímejte, co se děje těle, když se nadechuje a vydechujete. Následujte dech po celou dobu nádechu i výdechu. Každý nádech a výdech je příležitost spojit se s přítomným okamžikem. A pokud se mysl zatoulá, jemně ji přiveďte zpět k dechu.</p>\n<p><strong>Třetí krok: </strong><strong>Tělo</strong></p>\n<p>Nyní rozšiřte pozornost tak, že zahrne nejen dech, ale i celé tělo, Vaši pozici a výraz obličeje. Jakoby celé tělo dýchalo. Všímejte si, jak se tělo okamžikem za okamžikem mění. Pokud se objeví jakékoliv napětí či nepohodlí nesnažte se ho násilím změnit nebo se ho zbavit, věnujte mu přátelský zájem, jako by to bylo malé dítě, které se dožaduje pozornosti. Dovolte tělu, aby se uvolnilo, ale nenuťte se do uvolnění. Můžete zkusit o nepohodlí v těle pečovat tím, že je prodýcháte - jako by vzduch mohl proudit do té části těla, kde nepohodlí cítíte.</p>\n<p>Nyní se můžete zaposlouchat do sebe a zjistit, co je teď pro Vás to nejdůležitější. Možná se objeví i konkrétní kroky, které pro to můžete udělat. Někdy je ale to nelepší, co můžeme dělat, počkat. Nebo přijmout, že zatím nevíme, co dál.</p>\n<p>Nakonec rozšiřte pozornost i na okolní zvuky a pomalu otevírejte oči.</p>\n<p>Pokud budete mít opravdu málo času, můžete Prostor k nadechnutí zkrátit na tři hlubší nádechy a výdechy. Časem, při troše tréninku, je můžete podrobněji rozčlenit: Například první nadechnutí Vám pomůže zastavit se, při druhém si uvědomíte své tělo a třetí pomůže tělu, aby se uvolnilo.</p>\n<p><a href=\"/files/Meditace_Prostor_k_nadechnuti.mp3\">Nahrané instrukce v mp3</a> Autor: <a href=\"/honza_burian\">Honza Burian</a></p>\n<div>Zpátky na <a href=\"/jak_cvicit_vsimavost\">Vyzkoušejte si meditaci všímavosti</a></div>\n\";s:12:\"safe_summary\";s:0:\"\";}}}}',0,1668112813,1),('field:node:65','a:1:{s:4:\"body\";a:1:{s:3:\"und\";a:1:{i:0;a:5:{s:5:\"value\";s:2859:\"<div align=\"center\">\r\n<img src=\"images/open_mind.png\" alt=\"MBCT\">\r\n<i>Můžete důvěřovat své mysli, že se sama učí a léčí tím, že si prostě jen všímá, co se děje právě teď... </i>\r\n</div><br>\r\nTuto meditaci můžete dělat kdykoliv, jakkoliv dlouho, tak často jak si vzpomenete. Můžete ji dělat v jakékoliv pozici a při jakémkoliv pohybu.\r\nPři této meditaci nezaměřujete pozornost na nějaký konkrétní děj, ale <b>necháte pozornost, ať se sama přesouvá k tomu, co ji zaujme</b>. Vše, na co se pozornost zaměří i samotné přesouvání pozornosti, <b>prožíváte jako přírodní proces, jako proud neustálých změn</b>, podobně, jako když teče řeka nebo plynou oblaka na obloze. \r\nNic zvláštního <b>NEMUSÍTE</b>, dokonce ani meditovat a všímat si nemusíte, pouze si <b>MŮŽETE</b> všímat, jak se pozornost přesouvá a na co se právě zaměřuje.  \r\nMůže to být cokoliv, např.:\r\n<ul>\r\n<li>tělesné počitky (tělesná pozice, dech, tvrdé/měkké doteky, teplo/chlad, pohyb/nehybnost, napětí/uvolnění) </li>\r\n<li>smyslové vjemy (vidění, slyšení, čich, chuť) </li>\r\n<li>pocity (příjemné, nepříjemné, neutrální)</li>\r\n<li>emoce a jejich tělesné projevy</li>\r\n<li>myšlenky (nesnažte se myšlenky zastavit, když se objeví, tak si všimněte jak vznikají, rozvíjejí se a zanikají</li>\r\n<li>impulsy k jednání</li>\r\n<li>stavy mysli (zájem/nezájem, uvolněná mysl/sevřená mysl, svěžest/ospalost, klidná/neklidná mysl, apod.)</li>\r\n<li> <b> a hlavně, jaký postoj k přítomnému prožívání se v mysli objevuje? Chtivost, odpor či zmatek nebo naopak laskavost, přijetí a moudrost?</li></ul>\r\nAle ani do všímání se nijak nenuťte. Čeho si všimnete toho si všimnete. Nemusíte se o nic snažit, nic řídit nic kontrolovat. Můžete důvěřovat své moudrosti, že se sama učí a léčí tím, že si prostě jen všímá, co se děje právě teď...\r\nPokud mysl něco rozptýlí, zapomenete plně prožívat přítomnost, tak ve chvíli, kdy si to uvědomíte, už jste zase všímaví. A to je důvod k radosti :) Pokud se objeví nespokojenost, posuzování (nejde mi to, je to moc těžké, apod.), podráždění či obavy, tak si prostě jen povšimněte, že tyto procesy v mysli vznikly. A s jemností a laskavostí můžete pokračovat v otevřené meditaci. \r\nPokud byste se při meditaci ztráceli, nevěděli co dělat, nebo kdyby byla Vaše mysl mysl příliš roztěkaná, tak se vždycky můžete vrátit ke svému dechu, který vás zakotví v přítomnosti. Spočiňte nějakou chvíli u dechu, uvědomujte si nádech a výdech, počkejte až se mysl zklidní a pak zas můžete nechat pozornost volně přesouvat. \r\n\r\n\r\n<div align=\"center\">Zpátky na <a href=\"/jak_cvicit_vsimavost\">Vyzkoušejte si meditaci všímavosti</a></div>\";s:7:\"summary\";s:0:\"\";s:6:\"format\";s:9:\"full_html\";s:10:\"safe_value\";s:2898:\"<div align=\"center\">\n<img src=\"images/open_mind.png\" alt=\"MBCT\" /><br />\n<i>Můžete důvěřovat své mysli, že se sama učí a léčí tím, že si prostě jen všímá, co se děje právě teď... </i>\n</div>\n<p><br /><br />\nTuto meditaci můžete dělat kdykoliv, jakkoliv dlouho, tak často jak si vzpomenete. Můžete ji dělat v jakékoliv pozici a při jakémkoliv pohybu.<br />\nPři této meditaci nezaměřujete pozornost na nějaký konkrétní děj, ale <b>necháte pozornost, ať se sama přesouvá k tomu, co ji zaujme</b>. Vše, na co se pozornost zaměří i samotné přesouvání pozornosti, <b>prožíváte jako přírodní proces, jako proud neustálých změn</b>, podobně, jako když teče řeka nebo plynou oblaka na obloze.<br />\nNic zvláštního <b>NEMUSÍTE</b>, dokonce ani meditovat a všímat si nemusíte, pouze si <b>MŮŽETE</b> všímat, jak se pozornost přesouvá a na co se právě zaměřuje.<br />\nMůže to být cokoliv, např.:</p>\n<ul>\n<li>tělesné počitky (tělesná pozice, dech, tvrdé/měkké doteky, teplo/chlad, pohyb/nehybnost, napětí/uvolnění) </li>\n<li>smyslové vjemy (vidění, slyšení, čich, chuť) </li>\n<li>pocity (příjemné, nepříjemné, neutrální)</li>\n<li>emoce a jejich tělesné projevy</li>\n<li>myšlenky (nesnažte se myšlenky zastavit, když se objeví, tak si všimněte jak vznikají, rozvíjejí se a zanikají</li>\n<li>impulsy k jednání</li>\n<li>stavy mysli (zájem/nezájem, uvolněná mysl/sevřená mysl, svěžest/ospalost, klidná/neklidná mysl, apod.)</li>\n<li> <b> a hlavně, jaký postoj k přítomnému prožívání se v mysli objevuje? Chtivost, odpor či zmatek nebo naopak laskavost, přijetí a moudrost?</b></li>\n</ul>\n<p>Ale ani do všímání se nijak nenuťte. Čeho si všimnete toho si všimnete. Nemusíte se o nic snažit, nic řídit nic kontrolovat. Můžete důvěřovat své moudrosti, že se sama učí a léčí tím, že si prostě jen všímá, co se děje právě teď...<br />\nPokud mysl něco rozptýlí, zapomenete plně prožívat přítomnost, tak ve chvíli, kdy si to uvědomíte, už jste zase všímaví. A to je důvod k radosti :) Pokud se objeví nespokojenost, posuzování (nejde mi to, je to moc těžké, apod.), podráždění či obavy, tak si prostě jen povšimněte, že tyto procesy v mysli vznikly. A s jemností a laskavostí můžete pokračovat v otevřené meditaci.<br />\nPokud byste se při meditaci ztráceli, nevěděli co dělat, nebo kdyby byla Vaše mysl mysl příliš roztěkaná, tak se vždycky můžete vrátit ke svému dechu, který vás zakotví v přítomnosti. Spočiňte nějakou chvíli u dechu, uvědomujte si nádech a výdech, počkejte až se mysl zklidní a pak zas můžete nechat pozornost volně přesouvat. </p>\n<div align=\"center\">Zpátky na <a href=\"/jak_cvicit_vsimavost\">Vyzkoušejte si meditaci všímavosti</a></div>\n\";s:12:\"safe_summary\";s:0:\"\";}}}}',0,1669293861,1),('field:node:66','a:3:{s:4:\"body\";a:1:{s:3:\"und\";a:1:{i:0;a:5:{s:5:\"value\";s:98:\"<i>Místo úspěchu jsme jen uspěchaní.</i><br>\r\n<div align=\"right\">Anonymní manažer</div>\r\n\r\n\";s:7:\"summary\";s:0:\"\";s:6:\"format\";s:9:\"full_html\";s:10:\"safe_value\";s:103:\"<p><i>Místo úspěchu jsme jen uspěchaní.</i><br /></p>\n<div align=\"right\">Anonymní manažer</div>\n\";s:12:\"safe_summary\";s:0:\"\";}}}s:10:\"field_tags\";a:1:{s:3:\"und\";a:1:{i:0;a:1:{s:3:\"tid\";s:1:\"2\";}}}s:11:\"field_image\";a:0:{}}',0,1668109883,1),('field:node:67','a:1:{s:4:\"body\";a:1:{s:3:\"und\";a:1:{i:0;a:5:{s:5:\"value\";s:2307:\"<p>Ke zvládnutí empatické/nenásilné komunikace bohužel nestačí přečíst si knížku nebo zajít na jeden seminář. Je to podobné, jako když se učíme nový jazyk. Musíme věnovat jistý čas a úsilí studiu a nácviku v praktických situacích. Na kurzech, které vedu, používám někdy následující pomůcky, které zde dávám volně k dispozici.</p>\r\n\r\n<ul>\r\n	<li><a href=\"/files/nvc_handout_czV2.pdf\">Základy empatické komunikace</a>, shrnuje to nejdůležitější a obsahuje i seznamy pocitů a potřeb</li>\r\n	<li><a href=\"/files/Pozorovani_vs_posuzovani.pdf\">Pozorování vs. posuzování</a></li>\r\n	<li><a href=\"/files/ctyri_reakce.pdf\">Čtyři reakce na kritiku</a></li>\r\n	<li><a href=\"/files/Navrhy.pdf\">Jak dávat srozumitelné návrhy</a></li>\r\n	<li><a href=\"/files/komunikacni_bloky.pdf\">Komunikační bloky</a></li>\r\n	<li><a href=\"/files/konverzacni_kontexty.pdf\">Konverzační kontexty a kolize</a></li>\r\n	<li><a href=\"/files/empatie.pdf\">Jak poskytovat empatii</a> - přehledný návod spolu s příklady, co empatie není.</li>\r\n	<li><a href=\"/files/empaticka_podpora.pdf\">Empatická podpora ve skupině</a></li>\r\n	<li><a href=\"/files/zvladani_emoci.pdf\">Jak zvládat silné emoce</a> - krátký přehled krok za krokem.</li>\r\n	<li><a href=\"/files/soudy_maskovane_jako_pocity.pdf\">Soudy maskované jako pocity</a> - když řekneme např. \"Cítím, že mne kritizuješ.\" jde spíše o interpretaci a posuzování jednání druhého než o pocit. V tomto dokumentu naleznete řadu podobných falešných pocitů a jejich tlumočení do skutečných pocitů a potřeb.</li>\r\n	<li>Seznamy pocitů a potřeb nám rozšiřují slovní zásobu a usnadňují nalezení slov, které označují to, co prožíváme:\r\n	<ul>\r\n		<li><a href=\"/seznam_pocitu\">Seznam pocitů (jednoduchý)</a></li>\r\n		<li><a href=\"/seznam_potřeb\">Seznam potřeb (jednoduchý)</a></li>\r\n		<li><a href=\"/files/pozitivni_pocity.pdf\">Seznam příjemných pocitů (komplexní)</a></li>\r\n		<li><a href=\"/files/negativni_pocity.pdf\">Seznam nepříjemných pocitů (komplexní)</a></li>\r\n		<li><a href=\"/files/zakladni_potreby.pdf\">Seznam potřeb (komplexní)</a></li>\r\n	</ul>\r\n	</li>\r\n	<li><a href=\"/files/needs_cards_big_CZ.pdf\">Kartičky potřeb</a>, možno nastříhat a hrát si s nimi :)</li>\r\n</ul>\r\n\";s:7:\"summary\";s:0:\"\";s:6:\"format\";s:9:\"full_html\";s:10:\"safe_value\";s:2257:\"<p>Ke zvládnutí empatické/nenásilné komunikace bohužel nestačí přečíst si knížku nebo zajít na jeden seminář. Je to podobné, jako když se učíme nový jazyk. Musíme věnovat jistý čas a úsilí studiu a nácviku v praktických situacích. Na kurzech, které vedu, používám někdy následující pomůcky, které zde dávám volně k dispozici.</p>\n<ul>\n<li><a href=\"/files/nvc_handout_czV2.pdf\">Základy empatické komunikace</a>, shrnuje to nejdůležitější a obsahuje i seznamy pocitů a potřeb</li>\n<li><a href=\"/files/Pozorovani_vs_posuzovani.pdf\">Pozorování vs. posuzování</a></li>\n<li><a href=\"/files/ctyri_reakce.pdf\">Čtyři reakce na kritiku</a></li>\n<li><a href=\"/files/Navrhy.pdf\">Jak dávat srozumitelné návrhy</a></li>\n<li><a href=\"/files/komunikacni_bloky.pdf\">Komunikační bloky</a></li>\n<li><a href=\"/files/konverzacni_kontexty.pdf\">Konverzační kontexty a kolize</a></li>\n<li><a href=\"/files/empatie.pdf\">Jak poskytovat empatii</a> - přehledný návod spolu s příklady, co empatie není.</li>\n<li><a href=\"/files/empaticka_podpora.pdf\">Empatická podpora ve skupině</a></li>\n<li><a href=\"/files/zvladani_emoci.pdf\">Jak zvládat silné emoce</a> - krátký přehled krok za krokem.</li>\n<li><a href=\"/files/soudy_maskovane_jako_pocity.pdf\">Soudy maskované jako pocity</a> - když řekneme např. \"Cítím, že mne kritizuješ.\" jde spíše o interpretaci a posuzování jednání druhého než o pocit. V tomto dokumentu naleznete řadu podobných falešných pocitů a jejich tlumočení do skutečných pocitů a potřeb.</li>\n<li>Seznamy pocitů a potřeb nám rozšiřují slovní zásobu a usnadňují nalezení slov, které označují to, co prožíváme:\n<ul>\n<li><a href=\"/seznam_pocitu\">Seznam pocitů (jednoduchý)</a></li>\n<li><a href=\"/seznam_potřeb\">Seznam potřeb (jednoduchý)</a></li>\n<li><a href=\"/files/pozitivni_pocity.pdf\">Seznam příjemných pocitů (komplexní)</a></li>\n<li><a href=\"/files/negativni_pocity.pdf\">Seznam nepříjemných pocitů (komplexní)</a></li>\n<li><a href=\"/files/zakladni_potreby.pdf\">Seznam potřeb (komplexní)</a></li>\n</ul>\n</li>\n<li><a href=\"/files/needs_cards_big_CZ.pdf\">Kartičky potřeb</a>, možno nastříhat a hrát si s nimi :)</li>\n</ul>\n\";s:12:\"safe_summary\";s:0:\"\";}}}}',0,1673260750,1),('field:node:68','a:3:{s:4:\"body\";a:1:{s:3:\"und\";a:1:{i:0;a:5:{s:5:\"value\";s:3380:\"<div align=\"center\"><img src=\"/images/buddha-on-computer-335x220.jpg\" /></div>\r\n\r\n<p>O neustále vzrůstající popularitě meditace všímavosti (mindfulness) svědčí i množství nových počítačových aplikací, které mají podpořit meditační praxi. Vlastně je to tak trochu paradox, protože počítače a mobilní telefony nás většinou rozptylují. Zkusili jste už psát maily nebo smsky opravdu všímavě? Ale dejme aplikacím šanci :) Nejjednodušší aplikace fungují prostě jako budík, který v pravidelných intervalech zobrazí zprávu nebo přehraje zvukové znamení. Právě před chvílí se ozval z mého notebooku příjemný zvuk gongu. Nastavil jsem aplikaci Mindful Clock, aby mne vracela do přítomnosti každou půl hodinu. Přestal jsem psát tento textík a po tři nádechy a výdechy jsem si všímal, jak mi je právě teď. Všechno je najednou skutečnější, vnímám, jak se mi uvolňuje napětí v ramenou a mám větší radost z toho, co dělám. Podobná aplikace pro mobily se jmenuje Mindfulness Bell.</p>\r\n\r\n<p>Kromě jednoduchých budíčků, existuje i celá řada aplikací, které obsahují předem nahrané meditace (většinou v angličtině) pro různé příležitosti – např. aplikace Buddhify nabízí meditace pro cestování, chůzi po městě, když nemůžete spát a samozřejmě i klasické meditace pro chvíle klidu u Vás doma. Některé aplikace, jako např. Meditation helper umožňují zaznamenávat a sledovat, kolik jste toho nameditovali a zda se Vám daří dosahovat cílů, které jste si při meditaci stanovili.</p>\r\n\r\n<p><br />\r\n<i>Zde je možné se zastavit a chvíli sledovat, jaký je Váš postoj k meditaci. Chcete sobě nebo druhým něco dokázat? Chcete se stát opravdu dobrým meditujícím? Lepším než ti druzí? Kritizujete sami sebe, že dost nemeditujete nebo že nejste dost všímaví? Nestává se pro Vás meditace výkonnostní disciplinou – a tím i dalším zdrojem stresu? </i></p>\r\n\r\n<p><br />\r\nInspirativní aplikace je Conscious, která nabízí v průběhu dne různé všímavé úkoly. Další aplikace, jako je AEON, nabízejí interaktivní a multimediální podporu při zvládání stresujících myšlenek a stavů. Jiné aplikace, např. Waking Up, se zaměřují nejen na meditace, ale i na rozhovory s vynikajícími učiteli mindfulness.&nbsp; Ať už si vyzkoušíte jakoukoliv z těchto aplikací zkuste při jejich používání zůstat všímaví. Aby Vás nakonec všechny ty elegantní aplikace se spoustou nastavení spíš nerozptýlili :)</p>\r\n\r\n<p>Meditační aplikace existují již i v češtině. Můžete vyzkoušet např. Calmio nebo Bettermind.cz</p>\r\n\r\n<p><br />\r\nDobrý přehled mindfulness aplikací pro mobilní telefony naleznete zde: <a href=\"https://mindful.technology/meditation-apps/\">https://mindful.technology/meditation-apps/ </a></p>\r\n\r\n<p>Mindful Clock existuje ve dvou verzích - pro Linux a pro Windows, vyvíjí je různí autoři, fungují ale podobně:&nbsp;</p>\r\n\r\n<ul>\r\n	<li>verze pro Linux: <a href=\"http://marcusmoeller.github.io/mfc/\">http://marcusmoeller.github.io/mfc/ </a></li>\r\n	<li>verze pro Windows: <a href=\"http://plumvillage.org/wp-content/uploads/2013/06/MindfulClock322.zip\">http://plumvillage.org/wp-content/uploads/2013/06/MindfulClock322.zip</a><br />\r\n	&nbsp;</li>\r\n</ul>\r\n\r\n<p>&nbsp;</p>\r\n\";s:7:\"summary\";s:0:\"\";s:6:\"format\";s:9:\"full_html\";s:10:\"safe_value\";s:3309:\"<div align=\"center\"><img src=\"/images/buddha-on-computer-335x220.jpg\" /></div>\n<p>O neustále vzrůstající popularitě meditace všímavosti (mindfulness) svědčí i množství nových počítačových aplikací, které mají podpořit meditační praxi. Vlastně je to tak trochu paradox, protože počítače a mobilní telefony nás většinou rozptylují. Zkusili jste už psát maily nebo smsky opravdu všímavě? Ale dejme aplikacím šanci :) Nejjednodušší aplikace fungují prostě jako budík, který v pravidelných intervalech zobrazí zprávu nebo přehraje zvukové znamení. Právě před chvílí se ozval z mého notebooku příjemný zvuk gongu. Nastavil jsem aplikaci Mindful Clock, aby mne vracela do přítomnosti každou půl hodinu. Přestal jsem psát tento textík a po tři nádechy a výdechy jsem si všímal, jak mi je právě teď. Všechno je najednou skutečnější, vnímám, jak se mi uvolňuje napětí v ramenou a mám větší radost z toho, co dělám. Podobná aplikace pro mobily se jmenuje Mindfulness Bell.</p>\n<p>Kromě jednoduchých budíčků, existuje i celá řada aplikací, které obsahují předem nahrané meditace (většinou v angličtině) pro různé příležitosti – např. aplikace Buddhify nabízí meditace pro cestování, chůzi po městě, když nemůžete spát a samozřejmě i klasické meditace pro chvíle klidu u Vás doma. Některé aplikace, jako např. Meditation helper umožňují zaznamenávat a sledovat, kolik jste toho nameditovali a zda se Vám daří dosahovat cílů, které jste si při meditaci stanovili.</p>\n<p>\n<i>Zde je možné se zastavit a chvíli sledovat, jaký je Váš postoj k meditaci. Chcete sobě nebo druhým něco dokázat? Chcete se stát opravdu dobrým meditujícím? Lepším než ti druzí? Kritizujete sami sebe, že dost nemeditujete nebo že nejste dost všímaví? Nestává se pro Vás meditace výkonnostní disciplinou – a tím i dalším zdrojem stresu? </i></p>\n<p>\nInspirativní aplikace je Conscious, která nabízí v průběhu dne různé všímavé úkoly. Další aplikace, jako je AEON, nabízejí interaktivní a multimediální podporu při zvládání stresujících myšlenek a stavů. Jiné aplikace, např. Waking Up, se zaměřují nejen na meditace, ale i na rozhovory s vynikajícími učiteli mindfulness.  Ať už si vyzkoušíte jakoukoliv z těchto aplikací zkuste při jejich používání zůstat všímaví. Aby Vás nakonec všechny ty elegantní aplikace se spoustou nastavení spíš nerozptýlili :)</p>\n<p>Meditační aplikace existují již i v češtině. Můžete vyzkoušet např. Calmio nebo Bettermind.cz</p>\n<p>\nDobrý přehled mindfulness aplikací pro mobilní telefony naleznete zde: <a href=\"https://mindful.technology/meditation-apps/\">https://mindful.technology/meditation-apps/ </a></p>\n<p>Mindful Clock existuje ve dvou verzích - pro Linux a pro Windows, vyvíjí je různí autoři, fungují ale podobně: </p>\n<ul>\n<li>verze pro Linux: <a href=\"http://marcusmoeller.github.io/mfc/\">http://marcusmoeller.github.io/mfc/ </a></li>\n<li>verze pro Windows: <a href=\"http://plumvillage.org/wp-content/uploads/2013/06/MindfulClock322.zip\">http://plumvillage.org/wp-content/uploads/2013/06/MindfulClock322.zip</a><br />\n	 </li>\n</ul>\n<p> </p>\n\";s:12:\"safe_summary\";s:0:\"\";}}}s:10:\"field_tags\";a:1:{s:3:\"und\";a:1:{i:0;a:1:{s:3:\"tid\";s:1:\"3\";}}}s:11:\"field_image\";a:0:{}}',0,1668114782,1),('field:node:69','a:3:{s:4:\"body\";a:1:{s:3:\"und\";a:1:{i:0;a:5:{s:5:\"value\";s:4685:\"<div align=\"center\"><img src=\"/images/Mindful-or-Mind-ful.jpg\" /></div>\r\n\r\n<ul>\r\n	<li><b>Začněte den všímavě.</b> Můžete se například všímavě protáhnout a sledovat dech. Je to příležitost propojit se se svým tělem. Pokud cítíte únavu, úzkost, nešťastnost nebo tělesnou bolest, zkuste tyto prožitky vnímat jako přírodní děje, které vznikají, probíhají a zase zanikají. Povšimněte si jaký k nim máte postoj - je přítomna chtivost, odpor nebo zmatek? Nebo je přítomno přátelské přijetí toho, co se děje právě teď?</li>\r\n	<li><b>Promyslete svůj denní rozvrh</b> a udělejte si v něm místo na pravidelnou delší meditaci (10 - 60 minut). Důležité je, nevnímat meditaci všímavosti jako další úkol, který musíte splnit, nebo jako další příležitost sobě nebo druhým něco dokázat. Je to příležitost najít si čas pro sebe a s hravým zájmem objevovat, které reakce Vás udržují ve stresu, a které Vás od něj osvobozují.</li>\r\n	<li><b>Udělejte si během dne čas i na kratší meditace</b>, třebas jen na minutu. Vhodná je například meditace <a href=\"/meditace_prostor\">Prostor k nadechnutí</a>.</li>\r\n	<li><b>Jakoukoliv činnost můžete dělat všímavě.</b> Nejvhodnější jsou jednoduché, často opakované činnosti, při kterých se nejčastěji necháme ovládat automatickými reakcemi. Příkladem je třeba čištění zubů, mytí, oblékání, jídlo, chůze, řízení, otevírání dveří nebo čekání, např. na zastávce či na semaforu - proč si místo netrpělivého přešlapování raději nezameditovat :) <a href=\"/vim_co_delam\">Více zde ...</a></li>\r\n	<li><b>Každé jídlo se může stát meditací</b>. Před tím než začnete jíst se můžete zastavit na několik nádechů a výdechů. Je to příležitost plně si uvědomit vděk za to, že máte co jíst, a popřát všem lidem, ať i oni netrpí nedostatkem. Při jídle můžete vnímat, barvy, vůně, chuti, doteky. Všímavost také podpoříte tím, že budete nabírat další sousto, až když polknete to, co máte v puse.</li>\r\n	<li><b>Tak často jak si vzpomenete můžete zkontrolovat, jaký máte postoj k tomu, co právě děláte. </b><b>Místo kritizujícího posuzování: \"Co je špatně na mě nebo na druhých?\" se můžete přátelsky zeptat: \"Co je teď pro mne důležité, co potřebuji, co by mi pomohlo?\"</b></li>\r\n	<li><b>Nezapomínejte na dech.</b> Dech je váš věrný průvodce, který Vás spolehlivě vrátí do přítomného okamžiku – přináší nadhled, zklidnění a uvolnění.</li>\r\n	<li><b>Začněte víc cvičit. </b>I cvičit můžete všímavě. Jednak si můžete víc užít pohyb těla, doteky, napínání svalů, radost z pohybu. Ale díky vnímání těla dochází k uvolnění svalů, takže nemusíte překonávat jejich odpor. Meditovat můžete například i při běhu.</li>\r\n	<li><b>Nedělejte příliš mnoho aktivit najednou.</b> Všímejte si nutkání začít novou aktivitu. Například když se díváte na mobilní telefon, abyste zjistili kolik je hodin, zkuste odolat pokušení kontrolovat maily nebo facebook.</li>\r\n	<li><b>Odměňte se za meditaci</b> a spojte ji s dalšími příjemnými prožitky. Pořiďte si například pohodlný meditační polštář nebo stoličku. Pokud je vám to příjemné, udělejte si k meditaci rituál – zapalte si svíčku, vonnou tyčinku. Dobrým příkladem praktického rituálu je třeba čajový obřad. Nemusíte ho dělat tak složitý jako v Japonsku, stačí když si čaj nebo kávu budete připravovat a vychutnávat všímavě.</li>\r\n	<li><b>Zkuste najít ve svém okolí skupinu lidí, kteří se také věnují meditaci všímavosti, nebo je zajímá všímavý způsob života</b>. Začněte se spolu scházet nejen kvůli meditaci, ale prostě pro radost, že můžete s někým sdílet, co je pro Vás v životě důležité.</li>\r\n	<li><b>Jednou nebo víckrát za rok zkuste zajet na delší meditační ústraní</b> – na víkend, na týden nebo i déle, pokud Vám to přijde přínosné.</li>\r\n	<li><b>Hledejte informace o všímavém způsobu života.</b> Čtěte knížky o všímavosti a meditaci. Hledejte informace na internetu. Najděte si učitele. Ale pozor! Informací a přístupů k meditaci je velké množství a někdy si mohou i odporovat. Informujte se všímavě, neulpívejte na názorech a ověřujte vše ve vlastní zkušenosti.</li>\r\n</ul>\r\n\r\n<p>&nbsp;</p>\r\n\r\n<div align=\"center\"><i>Co říci na závěr? Víte jaký je nejtěžší pohyb v józe?<br />\r\nZvednout se a jít si zacvičit. A stejné je to se všímavostí :)</i></div>\r\n\r\n<p>&nbsp;</p>\r\n\";s:7:\"summary\";s:0:\"\";s:6:\"format\";s:9:\"full_html\";s:10:\"safe_value\";s:4636:\"<div align=\"center\"><img src=\"/images/Mindful-or-Mind-ful.jpg\" /></div>\n<ul>\n<li><b>Začněte den všímavě.</b> Můžete se například všímavě protáhnout a sledovat dech. Je to příležitost propojit se se svým tělem. Pokud cítíte únavu, úzkost, nešťastnost nebo tělesnou bolest, zkuste tyto prožitky vnímat jako přírodní děje, které vznikají, probíhají a zase zanikají. Povšimněte si jaký k nim máte postoj - je přítomna chtivost, odpor nebo zmatek? Nebo je přítomno přátelské přijetí toho, co se děje právě teď?</li>\n<li><b>Promyslete svůj denní rozvrh</b> a udělejte si v něm místo na pravidelnou delší meditaci (10 - 60 minut). Důležité je, nevnímat meditaci všímavosti jako další úkol, který musíte splnit, nebo jako další příležitost sobě nebo druhým něco dokázat. Je to příležitost najít si čas pro sebe a s hravým zájmem objevovat, které reakce Vás udržují ve stresu, a které Vás od něj osvobozují.</li>\n<li><b>Udělejte si během dne čas i na kratší meditace</b>, třebas jen na minutu. Vhodná je například meditace <a href=\"/meditace_prostor\">Prostor k nadechnutí</a>.</li>\n<li><b>Jakoukoliv činnost můžete dělat všímavě.</b> Nejvhodnější jsou jednoduché, často opakované činnosti, při kterých se nejčastěji necháme ovládat automatickými reakcemi. Příkladem je třeba čištění zubů, mytí, oblékání, jídlo, chůze, řízení, otevírání dveří nebo čekání, např. na zastávce či na semaforu - proč si místo netrpělivého přešlapování raději nezameditovat :) <a href=\"/vim_co_delam\">Více zde ...</a></li>\n<li><b>Každé jídlo se může stát meditací</b>. Před tím než začnete jíst se můžete zastavit na několik nádechů a výdechů. Je to příležitost plně si uvědomit vděk za to, že máte co jíst, a popřát všem lidem, ať i oni netrpí nedostatkem. Při jídle můžete vnímat, barvy, vůně, chuti, doteky. Všímavost také podpoříte tím, že budete nabírat další sousto, až když polknete to, co máte v puse.</li>\n<li><b>Tak často jak si vzpomenete můžete zkontrolovat, jaký máte postoj k tomu, co právě děláte. </b><b>Místo kritizujícího posuzování: \"Co je špatně na mě nebo na druhých?\" se můžete přátelsky zeptat: \"Co je teď pro mne důležité, co potřebuji, co by mi pomohlo?\"</b></li>\n<li><b>Nezapomínejte na dech.</b> Dech je váš věrný průvodce, který Vás spolehlivě vrátí do přítomného okamžiku – přináší nadhled, zklidnění a uvolnění.</li>\n<li><b>Začněte víc cvičit. </b>I cvičit můžete všímavě. Jednak si můžete víc užít pohyb těla, doteky, napínání svalů, radost z pohybu. Ale díky vnímání těla dochází k uvolnění svalů, takže nemusíte překonávat jejich odpor. Meditovat můžete například i při běhu.</li>\n<li><b>Nedělejte příliš mnoho aktivit najednou.</b> Všímejte si nutkání začít novou aktivitu. Například když se díváte na mobilní telefon, abyste zjistili kolik je hodin, zkuste odolat pokušení kontrolovat maily nebo facebook.</li>\n<li><b>Odměňte se za meditaci</b> a spojte ji s dalšími příjemnými prožitky. Pořiďte si například pohodlný meditační polštář nebo stoličku. Pokud je vám to příjemné, udělejte si k meditaci rituál – zapalte si svíčku, vonnou tyčinku. Dobrým příkladem praktického rituálu je třeba čajový obřad. Nemusíte ho dělat tak složitý jako v Japonsku, stačí když si čaj nebo kávu budete připravovat a vychutnávat všímavě.</li>\n<li><b>Zkuste najít ve svém okolí skupinu lidí, kteří se také věnují meditaci všímavosti, nebo je zajímá všímavý způsob života</b>. Začněte se spolu scházet nejen kvůli meditaci, ale prostě pro radost, že můžete s někým sdílet, co je pro Vás v životě důležité.</li>\n<li><b>Jednou nebo víckrát za rok zkuste zajet na delší meditační ústraní</b> – na víkend, na týden nebo i déle, pokud Vám to přijde přínosné.</li>\n<li><b>Hledejte informace o všímavém způsobu života.</b> Čtěte knížky o všímavosti a meditaci. Hledejte informace na internetu. Najděte si učitele. Ale pozor! Informací a přístupů k meditaci je velké množství a někdy si mohou i odporovat. Informujte se všímavě, neulpívejte na názorech a ověřujte vše ve vlastní zkušenosti.</li>\n</ul>\n<p> </p>\n<div align=\"center\"><i>Co říci na závěr? Víte jaký je nejtěžší pohyb v józe?<br />\nZvednout se a jít si zacvičit. A stejné je to se všímavostí :)</i></div>\n<p> </p>\n\";s:12:\"safe_summary\";s:0:\"\";}}}s:10:\"field_tags\";a:1:{s:3:\"und\";a:1:{i:0;a:1:{s:3:\"tid\";s:1:\"3\";}}}s:11:\"field_image\";a:0:{}}',0,1668114782,1),('field:node:7','a:1:{s:4:\"body\";a:1:{s:3:\"und\";a:1:{i:0;a:5:{s:5:\"value\";s:2417:\"<p>Dalailama v jednom rozhovoru prohlásil: \"<em>Zajímám se zejména o to, co nazývám sekulární etikou. Lidé, kteří se nezajímají o náboženství a víru, také chtějí žít šťastný život. Tyto lidi a zejména mladou generaci bychom měli naučit zvládat jejich negativní emoce čistě na základě každému dostupné zkušenosti a zdravého rozumu založeného na vědeckých poznatcích.</em>\"</p>\r\n\r\n<p>Dalailama přitom vychází ze základního principu buddhistické etiky - vlastní zkušeností ověřeného poznání, že jednání, které je motivované chtivostí, odporem nebo ignorováním skutečnost, vytváří utrpení pro nás i pro druhé. Opakem těchto neprospěšných motivů je přátelský postoj k sobě i druhým a jasné vědomí toho, co se právě děje s naším tělem a myslí. Tato etika není založena na víře v autoritu, která nám dává příkazy, trestá a odměňuje. Proto se stala inspirací i pro mnoho lidí, kteří se za buddhisty nepovažují, ale hledají praktickou orientaci v životě.</p>\r\n\r\n<p>Inspirací pro každodenní život může být např. tzv. Pět předsevzetí:</p>\r\n\r\n<ol>\r\n	<li>Nezraňovat a nezabíjet lidi ani jiné vnímající bytosti.</li>\r\n	<li>Nebrat, co není dáváno.</li>\r\n	<li>Zdržovat se smyslové nestřídmosti (zejména bezohledné sexuality, např. nevěry.</li>\r\n	<li>Nemluvit nepravdivě nebo zraňujícím způsobem.</li>\r\n	<li>Neužívat omamné látky</li>\r\n</ol>\r\n\r\n<p>Nejsou to příkazy, ale spíš doporučení, jak způsobovat sobě i druhým co nejméně problémů. Pokud je nedodržíme nemusíme se cítit provinile. Můžeme si ale pečlivě všímat, jaké důsledky přináší dodržování či nedodržování těchto pravidel nám a lidem kolem nás.</p>\r\n\r\n<p>Můžete si přečíst podrobný článek <a href=\"/files/burian_buddhisticka_etika_v_praxi_dodatek.pdf\">Jan Burian: Buddhistická etika v praxi</a>.</p>\r\n\r\n<p>&nbsp;</p>\r\n\r\n<div class=\"rtecenter\"><img alt=\"\" src=\"images/defile1.png\" style=\"height:299px; width:288px\" /><img alt=\"\" src=\"images/defile2.png\" style=\"width:350px\" /></div>\r\n\r\n<div style=\"text-align: right;\"><span style=\"font-size:9px\"><em>Ilustrace: Tuck Loon</em></span></div>\r\n\r\n<div class=\"rtecenter\"><em>Základem buddhistické etiky je uvědomit si, zda je mé jednání motivované chtivostí, odporem nebo ignorováním skutečnosti.<em> </em></em></div>\r\n\";s:7:\"summary\";s:0:\"\";s:6:\"format\";s:9:\"full_html\";s:10:\"safe_value\";s:2374:\"<p>Dalailama v jednom rozhovoru prohlásil: \"<em>Zajímám se zejména o to, co nazývám sekulární etikou. Lidé, kteří se nezajímají o náboženství a víru, také chtějí žít šťastný život. Tyto lidi a zejména mladou generaci bychom měli naučit zvládat jejich negativní emoce čistě na základě každému dostupné zkušenosti a zdravého rozumu založeného na vědeckých poznatcích.</em>\"</p>\n<p>Dalailama přitom vychází ze základního principu buddhistické etiky - vlastní zkušeností ověřeného poznání, že jednání, které je motivované chtivostí, odporem nebo ignorováním skutečnost, vytváří utrpení pro nás i pro druhé. Opakem těchto neprospěšných motivů je přátelský postoj k sobě i druhým a jasné vědomí toho, co se právě děje s naším tělem a myslí. Tato etika není založena na víře v autoritu, která nám dává příkazy, trestá a odměňuje. Proto se stala inspirací i pro mnoho lidí, kteří se za buddhisty nepovažují, ale hledají praktickou orientaci v životě.</p>\n<p>Inspirací pro každodenní život může být např. tzv. Pět předsevzetí:</p>\n<ol>\n<li>Nezraňovat a nezabíjet lidi ani jiné vnímající bytosti.</li>\n<li>Nebrat, co není dáváno.</li>\n<li>Zdržovat se smyslové nestřídmosti (zejména bezohledné sexuality, např. nevěry.</li>\n<li>Nemluvit nepravdivě nebo zraňujícím způsobem.</li>\n<li>Neužívat omamné látky</li>\n</ol>\n<p>Nejsou to příkazy, ale spíš doporučení, jak způsobovat sobě i druhým co nejméně problémů. Pokud je nedodržíme nemusíme se cítit provinile. Můžeme si ale pečlivě všímat, jaké důsledky přináší dodržování či nedodržování těchto pravidel nám a lidem kolem nás.</p>\n<p>Můžete si přečíst podrobný článek <a href=\"/files/burian_buddhisticka_etika_v_praxi_dodatek.pdf\">Jan Burian: Buddhistická etika v praxi</a>.</p>\n<p> </p>\n<div class=\"rtecenter\"><img alt=\"\" src=\"images/defile1.png\" style=\"height:299px; width:288px\" /><img alt=\"\" src=\"images/defile2.png\" style=\"width:350px\" /></div>\n<div style=\"text-align: right;\"><span style=\"font-size:9px\"><em>Ilustrace: Tuck Loon</em></span></div>\n<div class=\"rtecenter\"><em>Základem buddhistické etiky je uvědomit si, zda je mé jednání motivované chtivostí, odporem nebo ignorováním skutečnosti.<em> </em></em></div>\n\";s:12:\"safe_summary\";s:0:\"\";}}}}',0,1668115866,1),('field:node:70','a:3:{s:4:\"body\";a:1:{s:3:\"und\";a:1:{i:0;a:5:{s:5:\"value\";s:210:\"<p><em>Ve světě plném stresu Vás budou občas napadat beznadějné a negativní myšlenky, to ale neznamená, že jim musíte věřit.</em></p>\r\n\r\n<div class=\"rteright\">Mark Williams, Danny Penmannn</div>\r\n\";s:7:\"summary\";s:0:\"\";s:6:\"format\";s:9:\"full_html\";s:10:\"safe_value\";s:206:\"<p><em>Ve světě plném stresu Vás budou občas napadat beznadějné a negativní myšlenky, to ale neznamená, že jim musíte věřit.</em></p>\n<div class=\"rteright\">Mark Williams, Danny Penmannn</div>\n\";s:12:\"safe_summary\";s:0:\"\";}}}s:10:\"field_tags\";a:1:{s:3:\"und\";a:1:{i:0;a:1:{s:3:\"tid\";s:1:\"2\";}}}s:11:\"field_image\";a:0:{}}',0,1668111343,1),('field:node:71','a:3:{s:4:\"body\";a:1:{s:3:\"und\";a:1:{i:0;a:5:{s:5:\"value\";s:170:\"<i>Když člověk hluboko v srdci porozumí strachu a chvění,\r\nzůstane neohrožený tváří v tvář všem vnějším hrozbám. </i>\r\n<div align=\"right\">I-ťing</div>\";s:7:\"summary\";s:0:\"\";s:6:\"format\";s:9:\"full_html\";s:10:\"safe_value\";s:182:\"<p><i>Když člověk hluboko v srdci porozumí strachu a chvění,<br />\nzůstane neohrožený tváří v tvář všem vnějším hrozbám. </i></p>\n<div align=\"right\">I-ťing</div>\n\";s:12:\"safe_summary\";s:0:\"\";}}}s:10:\"field_tags\";a:1:{s:3:\"und\";a:1:{i:0;a:1:{s:3:\"tid\";s:1:\"2\";}}}s:11:\"field_image\";a:0:{}}',0,1668107791,1),('field:node:72','a:3:{s:4:\"body\";a:1:{s:3:\"und\";a:1:{i:0;a:5:{s:5:\"value\";s:14217:\"<div align=\"center\"><img height=\"307px\" src=\"/images/DanHarris_cut.jpg\">\r\n<i>Dan Harris: \"Zkusil jsem to, protože jsem chtěl začít pečovat o své zdraví, zdálo se, že meditace mi v tom může pomoci. Ale první zkušenost byla drsná. Nastavil jsem si budík na pět minut, začal meditovat a v plné rychlosti narazil na neuvěřitelnou ZOO v mé mysli. Bylo to vážně tvrdé. \"</i></div><br>\r\n<a href=\"http://en.wikipedia.org/wiki/Sam_Harris_%28author%29\">Sam Harris</a>, autor několika knih, které obhajují spiritualitu nezávislou na náboženství, publikoval na svém blogu rozhovor s <a href=\"http://en.wikipedia.org/wiki/Dan_Harris_%28journalist%29\">Danem Harrisem</a> (nejsou příbuzní), špičkovým reportérem americké televize ABC. Dan na začátku roku 2014 publikoval knihu <i>10% happier“ (O 10% štastnější)</i>, která se na jaře 2014 pohybovala na prvních místech žebříčku bestselerů deníku New York Times. Kniha popisuje cestu velmi skeptického a kriticky myslícího člověka k sekulární meditaci mindfulness (meditaci všímavosti). \r\nZ rozhovoru jsem vybral a volně přeložil nejzajímavější pasáže o cestě k meditaci. \r\n\r\n<br>\r\n\r\nSam: Jak jsi zpočátku vnímal meditaci?\r\n\r\nDan: Byl jsem k meditaci neuvěřitelně skeptický. Myslel jsem si, že je to dobré tak pro lidi, co bydlí v jurtách nebo sbírají krystaly. A byl jsem k těmto pochybnostem i vychován. Moji rodiče jsou oba lékaři a vědci a moje manželka je také. Byl jsem vychován v sekulárním prostředí. Jako kluk jsem prošel židovským obřadem Bar Mitzvah, ale hlavně proto, že jsem chtěl dostat peníze a chtěl jsem být přijímán ve společnosti. A navíc, když mne jednou rodiče jako malého poslali cvičit jógu, tak mne učitel nechal cvičit přede všemi Pozdrav slunci jen v podvlékačkách, protože se mu nelíbili mé úzké džíny. A výsledek byl, že jsem měl averzi k čemukoliv co zavánělo metafyzikou, New Age nebo iracionalitou. A zdálo se mi, že meditace je symbolem všeho, čemu jsem nedůvěřoval.\r\n\r\nSam: Pro ty kteří toho o meditaci mnoho neví – bavíme o meditaci všímavosti (mindfulness) – uvědomování si toho, co prožíváme právě teď, aniž bychom to posuzovali. Většinou se začíná sledováním dechu, ale postupně se tako praxe otevírá plnému rozsahu prožívání – všímáme si tělesných počitků, zvuků, emocí a samotných myšlenek. Hlavním cílem je, neztrácet se v myšlenkách. \r\nJak jsi začal meditovat a jaká byla tvoje první zkušenost?\r\n\r\nDan: První, co ve mne probudilo zájem, byly výsledky vědeckého výzkumu. Myslím, že to platí pro hodně lidí, kteří začali s meditací později ve svém životě. Věda říká, že meditace dokáže mimořádným způsobem ovlivnit tělo i mysl: snižuje krevní tlak, posiluje imunitní systém, zvětšuje části mozku, které se podílejí na sebeuvědomování a soucitu a zmenšuje ty části mozku, které jsou spojené se stresem. To je velmi přesvědčivé. Zkusil jsem to, protože jsem chtěl začít pečovat o své zdraví, zdálo se, že meditace mi v tom může pomoci. Ale první zkušenost byla drsná. Nastavil jsem si budík na pět minut, začal meditovat a v plné rychlosti narazil na neuvěřitelnou ZOO v mé mysli. Bylo to vážně tvrdé.  \r\n\r\nSam: Lidé, kteří nikdy nezkusili meditovat většinou jen velmi málo vnímají, jak je jejich mysl hlučná. A když jim řeknete, že neuplyne ani sekunda, aby jim hlavou neproletěla nějaká myšlenka, tak tomu nerozumí. Většině to nepřipadá patologické. Když tito lidé začnou meditovat, dostaví se dva druhy reakcí – někteří jsou tak neklidní a ovládaní pochybami, že téměř nedokáží v meditaci pokračovat. Jsou ztraceni v myšlenkách: „Proč tu sedím se zavřenýma očima. K čemu je dobré soustředit se na dech?“ A zvláštní je, že pro ně není nijak zajímavé, jak nesnadná pro ně meditace je. Po několika minutách to vzdají s tím, že věnovat pečlivou pozornost tomu, co prožívají, nemá smysl. \r\nA pak jsou tu lidé jako ty, kteří najednou zjistí, že to nepříjemné zmítání mysli sem a tam je vlastně pobídkou proto, abychom mysl začali dále zkoumat. Začne je zajímat, že nejsme schopni udržet stabilní pozornost – u ničeho. A zjistí, že je to nezdravé – i když je na tom většina lidí stejně. \r\n\r\nDan: První vhled jsem získal vlastně dost nečekaně, když jsem pro ABC dělal pořad o Eckhartu Tollem, který prodal miliony knih po celém světě. Nečetl jsem jeho knížku (pozn. překl.: kniha Moc přítomného okamžiku vyšla i v češtině) kvůli sobě, ale kvůli tomu pořadu. Mezi nabubřelými frázemi a pseudovědeckými tvrzeními a celkovou podivností, jsem nalezl přesnou diagnózu lidského prožívání. Bylo to jako bych dostal ránu. A přitom to byla velmi jednoduchá pravda. Všichni na jisté úrovni víme, že neustále přemýšlíme, že máme hlas v hlavě, který posuzuje vše kolem a většinou negativně. Ten hlas často opakuje stále to samé a neustále mluví o sobě. Neustále se ztrácíme za závojem paměti, která vyvolává vzpomínky na minulost a předjímá budoucnost, budoucnost která může nebo nemusí nastat tak, jak si ji představuji. To na mě přesně sedělo. Zjistil jsem, že skutky, za které jsem se v životě nejvíce styděl, byly výsledkem myšlenek, impulsů, nutkání a emocí, kterým jsem nedokázal odolávat. Takže když jsem si sedl k meditaci, věděl jsem z knížky Eckharta Tolleho, že mne nečeká nic pěkného, a měl jsem motivaci něco s tím dělat.\r\n\r\nSam: A proč jsi se nestal studentem Tolleho?\r\n\r\nDan: Myslím, že Tolle má pravdu, ale je nepoužitelný.  Myslím, že jeho diagnóza je správná, ale nenabízí žádnou konkrétní radu, co s tím dělat, tedy nic, co by mne přesvědčilo. Je zároveň nesmírně zajímavý a nesmírně frustrující. \r\n\r\nSam: Mohl bys říci něco o tom, jaké bylo tvé první meditační ústraní? \r\n\r\nDan: Překvapilo mne, že je těžké se na ústraní dostat. Netušil jsem, že se tolik lidí přihlásilo na deset dní bez mluvení, s vegetariánským jídlem a dvanácti hodinami meditace denně. Což mi připadalo jako přesný popis Dantova Inferna. \r\nNehledal jsem žádné zvláštní zkušenosti. Nicméně jako začínající meditující jsem věděl, že tohle je další krok na cestě. Pár dní to bylo strašné, přesně jak jsem si představoval. Pátý den jsem si říkal, že to skončím. Ale pak přišel průlom. \r\n\r\nSam: Co se stalo?\r\n\r\nDan: Cítil jsem jako by mne několik dní vláčel motorový člun po vodě a pak jsem najednou dostal vodní lyže. Když tě vlečou, kopajícího a řvoucího přímo do přítomného okamžiku, dostaví se zkušenost, která byla, aspoň pro mne, naprosto nová. Jasně jsem viděl zběsilou rychlost mysli, jak rychle slyšíme, vidíme, čicháme, pociťujeme, toužíme – a to je náš život! Jako bychom byli na konci hasičské stříkačky, ze které neustále proudí prožitky. Tento vhled vedl k 36ti nejšťastnějším hodinám v mém životě. Ale jak rád říkal Buddha, vše pomíjí a i tento stav pominul. \r\n\r\nSam: Je to úžasné, když člověk poprvé v životě zjistí, že kvalita jeho života nikdy není lepší, než je stav mysli: můžeš mít báječné přátele, skvělé zdraví, vynikající kariéru a vše, co chceš, a stejně se můžeš cítit mizerně. Opak je také pravdivý, existují lidé, kteří nemají v podstatě nic, kteří žijí v podmínkách, kterým bychom se já nebo ty snažili za každou cenu vyhnout, a přesto jsou  šťastnější než my, díky stavu své mysli. Bohužel nahlédnout to jen na chvilku nestačí, musíme si to stále připomínat. \r\n\r\nDan: To mi připomíná, že základní pojem Buddhismu je dukkha, což je překládáno dost nepřesně jako utrpení, ale znamená to, že nic není samo o sobě dokonale uspokojivé. Jak jsi řekl, můžeš mít báječné přátele a vylézt pěkně vysoko na socio-ekonomickém žebříčku, tvůj život může být dlouhý řetězec chutných jídel, zábavy, inspirativních knih a lidí a stále budeš na pozadí vnímat to, co Eckhart Tolle nazývá statickým šumem nespokojenosti. To je důvod proč vidíme rockové hvězdy brát drogy a výherce v loteriích páchat sebevraždy. Tohle zjištění má opravdu velkou sílu. \r\n\r\nSam: A to je ten důvod proč dává smysl trénovat mysl pomocí meditace – je to způsob jak přímo ovlivňovat své prožívání. Když si neuvědomujeme složitý mechanismus navyklých reakcí– zejména automatické myšlení – jsme jednoduše vláčeni z jedné frustrující situace do druhé, protože stále hledáme trvalé uspokojení tam, kde proto nejsou podmínky.\r\n\r\nDan: Zajímavé je, že to spousta lidí reflexivně odmítá – stejně jako bych to před pěti šesti lety odmítl i já – protože mají mylnou představu o meditaci. Myslím, že jsou dva důvody, proč lidé nechtějí meditovat. Buď si myslí, že je to úplný nesmysl, který spočívá v nošení podivných hábitů, zapalování vonných tyčinek a bláznivé metafyzice. Nebo přijímají, že by to pro ně mohlo být prospěšné, ale myslí si, že to nezvládnou, protože jejich mysl je příliš neklidná. Ten druhý důvodu nazývám „chybný dojem jedinečnosti“. Pokud si myslíte, že Vaše mysl je neklidnější než mysl ostatních – vítejte do klubu. Každý má neklidnou mys. Meditace je těžká pro každého.\r\n\r\nSam: Ten první druh odmítání, je zvlášť rozšířený mezi chytrými, skeptickými lidmi. A trochu se bojím, že když se snažíme překonat jejich pochyby, tak se začíná vytrácet z meditace něco podstatného. Tak například meditace je často přirovnávána k fyzickému cvičení. Na první pohled je to dobré přirovnání, protože nic nevypadá zpočátku tak legračně, jako když v posilovně zvedáme a zase pokládáme těžké předměty. A dokud si nevytvoříme nějaké svaly, tak se přitom navíc cítíme mizerně. Takže naivní člověk by se mohl ptát: „Proč bych měl marnit čas a energii něčím takovým?“ Ovšem většina lidí chápe, že cvičení je udržuje fit. A po nějaké době, když se do toho člověk dostane, je to také mimořádně uspokojující. \r\nA s meditací je to na první pohled podobné. Každý se ptá: „Proč bych měl sledovat svůj dech?“ Vypadá to jako nehorázná ztráta času. Takže podobnost mezi cvičením a meditací je nejspíš užitečná pro základní pochopení některých důsledků meditace, ale neobjasňuje plně k čemu dochází, když začneme poznávat jak pracuje mysl. \r\nNaučit se skutečně meditovat není jako jít do tělocvičny a posilovat svaly, abych se cítil lépe. Je toho víc. Meditace – pokud je správně prováděna – umožňuje kriticky přezkoumat všechno, co jsme zkoušeli, když jsme v životě hledali štěstí. Ale když to ztratíte ze zřetele, tak se z meditace stane zas jen další strategie hledání štěstí – a máme tu zas ten samý problém jako na začátku, jen na trochu jemnější úrovni. \r\n\r\nDan: Já to přirovnání ke cvičení také používám. Myslím si – a snad se mnou souhlasíš – že je to dost dobré přirovnání na to, aby lidem otevřelo dveře. Může být zavádějící, ale nemyslím, že způsobí škodu. Pokud je meditace prováděná správně, pak nás zjevně proměňuje v mnohem větší míře než obyčejné cvičení. Domnívám se že, mindfulness má potenciál stát se příští revolucí v tom, jak lidé pečují o své zdraví a spiritualitou budoucnosti. Aby k tomu mohlo dojít, musíme s lidmi komunikovat způsobem, kterému budou rozumět. Většina lidí bude rozumět základním argumentům pro mindfulness. Všichni víme, že jíme, když nejsme hladoví, čteme mail, místo toho abychom poslouchali, co říkají naše děti, nebo nezvládneme hněv a pak toho litujeme. Všichni víme jak nás emoce ovládají. Většina lidí vidí hned proč je dobré lépe si uvědomovat, co se se mnou děje, abychom posílili – a teď mne nenapadá lepší termín - svoji emoční inteligenci. \r\n\r\nSam: Tady se dostáváme k otázce jak rozpoznat výsledky spirituální praxe. I když vnitřně můžeme pociťovat zásadní proměnu – nemusí tyto výsledky vzbuzovat důvěru u ostatních.\r\nCo vlastně dokazuje, že existuje nějaká cesta k moudrosti. Zvnějšku se to dá velmi těžko posoudit – existují charismatičtí šarlatáni, kteří jsou patrně prolhaní skrz naskrz, a existují zdánlivě obyčejní lidé, kteří mají velmi hluboké zkušenosti. Subjektivně jsou ovšem výsledky patrné, takže každý si musí meditaci vyzkoušet ve vlastní mysli, aby zjistil jestli na tom něco je. \r\nPravda je, že většina z nás je nejspíš odsouzena k tomu, že budeme druhým vždycky připadat jako docela obyčejní týpci, bez ohledu na to, jak moc meditujeme. Když tě pohltí myšlenky, což se děje většinu času, tak jsi jen loutka těch myšlenek. Když se ztratíš v obavách o budoucnost, tak budeš vypadat jako obyčejný, úzkostný človíček. A fakt, že občas se ve tvém prožívání objeví chvilky, kdy si všímáš přítomnosti, nemusí nutně změnit to, jak působíš navenek. Ale vnitřně je ten rozdíl obrovský. Tahle odlišnost mezi subjektivním prožíváním a tím jak nás vnímají ostatní, představuje vážnou překážku, když chceme lidem, kteří to nikdy nezkusili, sdělit význam meditace.  \r\n\r\nDan: Souhlasím, i když, jak už jsem zmínil, existují objektivní projevy, které je možné měřit – změny v mozku, nižší krevní tlak, posílení imunity a tak dále. Lidem připadají tato fakta přesvědčivá a jakmile, se začnou o meditaci zajímat, můžou si sami vyzkoušet jaké výsledky jim přinese.\r\n<br>\r\nPůvodní rozhovor naleznete na <a href=\"http://www.samharris.org/blog/item/taming-the-mind\">samharris.org</a>\";s:7:\"summary\";s:404:\" <div align=\"center\"><img height=\"307px\" src=\"/images/DanHarris_cut.jpg\">\r\n<i>Dan Harris: \"Zkusil jsem to, protože jsem chtěl začít pečovat o své zdraví, zdálo se, že meditace mi v tom může pomoci. Ale první zkušenost byla drsná. Nastavil jsem si budík na pět minut, začal meditovat a v plné rychlosti narazil na neuvěřitelnou ZOO v mé mysli. Bylo to vážně tvrdé. \"</i></div><br>\";s:6:\"format\";s:9:\"full_html\";s:10:\"safe_value\";s:14371:\"<div align=\"center\"><img height=\"307px\" src=\"/images/DanHarris_cut.jpg\" /><br />\n<i>Dan Harris: \"Zkusil jsem to, protože jsem chtěl začít pečovat o své zdraví, zdálo se, že meditace mi v tom může pomoci. Ale první zkušenost byla drsná. Nastavil jsem si budík na pět minut, začal meditovat a v plné rychlosti narazil na neuvěřitelnou ZOO v mé mysli. Bylo to vážně tvrdé. \"</i></div>\n<p><br /><br />\n<a href=\"http://en.wikipedia.org/wiki/Sam_Harris_%28author%29\">Sam Harris</a>, autor několika knih, které obhajují spiritualitu nezávislou na náboženství, publikoval na svém blogu rozhovor s <a href=\"http://en.wikipedia.org/wiki/Dan_Harris_%28journalist%29\">Danem Harrisem</a> (nejsou příbuzní), špičkovým reportérem americké televize ABC. Dan na začátku roku 2014 publikoval knihu <i>10% happier“ (O 10% štastnější)</i>, která se na jaře 2014 pohybovala na prvních místech žebříčku bestselerů deníku New York Times. Kniha popisuje cestu velmi skeptického a kriticky myslícího člověka k sekulární meditaci mindfulness (meditaci všímavosti).<br />\nZ rozhovoru jsem vybral a volně přeložil nejzajímavější pasáže o cestě k meditaci. </p>\n<p><br /></p>\n<p>Sam: Jak jsi zpočátku vnímal meditaci?</p>\n<p>Dan: Byl jsem k meditaci neuvěřitelně skeptický. Myslel jsem si, že je to dobré tak pro lidi, co bydlí v jurtách nebo sbírají krystaly. A byl jsem k těmto pochybnostem i vychován. Moji rodiče jsou oba lékaři a vědci a moje manželka je také. Byl jsem vychován v sekulárním prostředí. Jako kluk jsem prošel židovským obřadem Bar Mitzvah, ale hlavně proto, že jsem chtěl dostat peníze a chtěl jsem být přijímán ve společnosti. A navíc, když mne jednou rodiče jako malého poslali cvičit jógu, tak mne učitel nechal cvičit přede všemi Pozdrav slunci jen v podvlékačkách, protože se mu nelíbili mé úzké džíny. A výsledek byl, že jsem měl averzi k čemukoliv co zavánělo metafyzikou, New Age nebo iracionalitou. A zdálo se mi, že meditace je symbolem všeho, čemu jsem nedůvěřoval.</p>\n<p>Sam: Pro ty kteří toho o meditaci mnoho neví – bavíme o meditaci všímavosti (mindfulness) – uvědomování si toho, co prožíváme právě teď, aniž bychom to posuzovali. Většinou se začíná sledováním dechu, ale postupně se tako praxe otevírá plnému rozsahu prožívání – všímáme si tělesných počitků, zvuků, emocí a samotných myšlenek. Hlavním cílem je, neztrácet se v myšlenkách.<br />\nJak jsi začal meditovat a jaká byla tvoje první zkušenost?</p>\n<p>Dan: První, co ve mne probudilo zájem, byly výsledky vědeckého výzkumu. Myslím, že to platí pro hodně lidí, kteří začali s meditací později ve svém životě. Věda říká, že meditace dokáže mimořádným způsobem ovlivnit tělo i mysl: snižuje krevní tlak, posiluje imunitní systém, zvětšuje části mozku, které se podílejí na sebeuvědomování a soucitu a zmenšuje ty části mozku, které jsou spojené se stresem. To je velmi přesvědčivé. Zkusil jsem to, protože jsem chtěl začít pečovat o své zdraví, zdálo se, že meditace mi v tom může pomoci. Ale první zkušenost byla drsná. Nastavil jsem si budík na pět minut, začal meditovat a v plné rychlosti narazil na neuvěřitelnou ZOO v mé mysli. Bylo to vážně tvrdé.  </p>\n<p>Sam: Lidé, kteří nikdy nezkusili meditovat většinou jen velmi málo vnímají, jak je jejich mysl hlučná. A když jim řeknete, že neuplyne ani sekunda, aby jim hlavou neproletěla nějaká myšlenka, tak tomu nerozumí. Většině to nepřipadá patologické. Když tito lidé začnou meditovat, dostaví se dva druhy reakcí – někteří jsou tak neklidní a ovládaní pochybami, že téměř nedokáží v meditaci pokračovat. Jsou ztraceni v myšlenkách: „Proč tu sedím se zavřenýma očima. K čemu je dobré soustředit se na dech?“ A zvláštní je, že pro ně není nijak zajímavé, jak nesnadná pro ně meditace je. Po několika minutách to vzdají s tím, že věnovat pečlivou pozornost tomu, co prožívají, nemá smysl.<br />\nA pak jsou tu lidé jako ty, kteří najednou zjistí, že to nepříjemné zmítání mysli sem a tam je vlastně pobídkou proto, abychom mysl začali dále zkoumat. Začne je zajímat, že nejsme schopni udržet stabilní pozornost – u ničeho. A zjistí, že je to nezdravé – i když je na tom většina lidí stejně. </p>\n<p>Dan: První vhled jsem získal vlastně dost nečekaně, když jsem pro ABC dělal pořad o Eckhartu Tollem, který prodal miliony knih po celém světě. Nečetl jsem jeho knížku (pozn. překl.: kniha Moc přítomného okamžiku vyšla i v češtině) kvůli sobě, ale kvůli tomu pořadu. Mezi nabubřelými frázemi a pseudovědeckými tvrzeními a celkovou podivností, jsem nalezl přesnou diagnózu lidského prožívání. Bylo to jako bych dostal ránu. A přitom to byla velmi jednoduchá pravda. Všichni na jisté úrovni víme, že neustále přemýšlíme, že máme hlas v hlavě, který posuzuje vše kolem a většinou negativně. Ten hlas často opakuje stále to samé a neustále mluví o sobě. Neustále se ztrácíme za závojem paměti, která vyvolává vzpomínky na minulost a předjímá budoucnost, budoucnost která může nebo nemusí nastat tak, jak si ji představuji. To na mě přesně sedělo. Zjistil jsem, že skutky, za které jsem se v životě nejvíce styděl, byly výsledkem myšlenek, impulsů, nutkání a emocí, kterým jsem nedokázal odolávat. Takže když jsem si sedl k meditaci, věděl jsem z knížky Eckharta Tolleho, že mne nečeká nic pěkného, a měl jsem motivaci něco s tím dělat.</p>\n<p>Sam: A proč jsi se nestal studentem Tolleho?</p>\n<p>Dan: Myslím, že Tolle má pravdu, ale je nepoužitelný.  Myslím, že jeho diagnóza je správná, ale nenabízí žádnou konkrétní radu, co s tím dělat, tedy nic, co by mne přesvědčilo. Je zároveň nesmírně zajímavý a nesmírně frustrující. </p>\n<p>Sam: Mohl bys říci něco o tom, jaké bylo tvé první meditační ústraní? </p>\n<p>Dan: Překvapilo mne, že je těžké se na ústraní dostat. Netušil jsem, že se tolik lidí přihlásilo na deset dní bez mluvení, s vegetariánským jídlem a dvanácti hodinami meditace denně. Což mi připadalo jako přesný popis Dantova Inferna.<br />\nNehledal jsem žádné zvláštní zkušenosti. Nicméně jako začínající meditující jsem věděl, že tohle je další krok na cestě. Pár dní to bylo strašné, přesně jak jsem si představoval. Pátý den jsem si říkal, že to skončím. Ale pak přišel průlom. </p>\n<p>Sam: Co se stalo?</p>\n<p>Dan: Cítil jsem jako by mne několik dní vláčel motorový člun po vodě a pak jsem najednou dostal vodní lyže. Když tě vlečou, kopajícího a řvoucího přímo do přítomného okamžiku, dostaví se zkušenost, která byla, aspoň pro mne, naprosto nová. Jasně jsem viděl zběsilou rychlost mysli, jak rychle slyšíme, vidíme, čicháme, pociťujeme, toužíme – a to je náš život! Jako bychom byli na konci hasičské stříkačky, ze které neustále proudí prožitky. Tento vhled vedl k 36ti nejšťastnějším hodinám v mém životě. Ale jak rád říkal Buddha, vše pomíjí a i tento stav pominul. </p>\n<p>Sam: Je to úžasné, když člověk poprvé v životě zjistí, že kvalita jeho života nikdy není lepší, než je stav mysli: můžeš mít báječné přátele, skvělé zdraví, vynikající kariéru a vše, co chceš, a stejně se můžeš cítit mizerně. Opak je také pravdivý, existují lidé, kteří nemají v podstatě nic, kteří žijí v podmínkách, kterým bychom se já nebo ty snažili za každou cenu vyhnout, a přesto jsou  šťastnější než my, díky stavu své mysli. Bohužel nahlédnout to jen na chvilku nestačí, musíme si to stále připomínat. </p>\n<p>Dan: To mi připomíná, že základní pojem Buddhismu je dukkha, což je překládáno dost nepřesně jako utrpení, ale znamená to, že nic není samo o sobě dokonale uspokojivé. Jak jsi řekl, můžeš mít báječné přátele a vylézt pěkně vysoko na socio-ekonomickém žebříčku, tvůj život může být dlouhý řetězec chutných jídel, zábavy, inspirativních knih a lidí a stále budeš na pozadí vnímat to, co Eckhart Tolle nazývá statickým šumem nespokojenosti. To je důvod proč vidíme rockové hvězdy brát drogy a výherce v loteriích páchat sebevraždy. Tohle zjištění má opravdu velkou sílu. </p>\n<p>Sam: A to je ten důvod proč dává smysl trénovat mysl pomocí meditace – je to způsob jak přímo ovlivňovat své prožívání. Když si neuvědomujeme složitý mechanismus navyklých reakcí– zejména automatické myšlení – jsme jednoduše vláčeni z jedné frustrující situace do druhé, protože stále hledáme trvalé uspokojení tam, kde proto nejsou podmínky.</p>\n<p>Dan: Zajímavé je, že to spousta lidí reflexivně odmítá – stejně jako bych to před pěti šesti lety odmítl i já – protože mají mylnou představu o meditaci. Myslím, že jsou dva důvody, proč lidé nechtějí meditovat. Buď si myslí, že je to úplný nesmysl, který spočívá v nošení podivných hábitů, zapalování vonných tyčinek a bláznivé metafyzice. Nebo přijímají, že by to pro ně mohlo být prospěšné, ale myslí si, že to nezvládnou, protože jejich mysl je příliš neklidná. Ten druhý důvodu nazývám „chybný dojem jedinečnosti“. Pokud si myslíte, že Vaše mysl je neklidnější než mysl ostatních – vítejte do klubu. Každý má neklidnou mys. Meditace je těžká pro každého.</p>\n<p>Sam: Ten první druh odmítání, je zvlášť rozšířený mezi chytrými, skeptickými lidmi. A trochu se bojím, že když se snažíme překonat jejich pochyby, tak se začíná vytrácet z meditace něco podstatného. Tak například meditace je často přirovnávána k fyzickému cvičení. Na první pohled je to dobré přirovnání, protože nic nevypadá zpočátku tak legračně, jako když v posilovně zvedáme a zase pokládáme těžké předměty. A dokud si nevytvoříme nějaké svaly, tak se přitom navíc cítíme mizerně. Takže naivní člověk by se mohl ptát: „Proč bych měl marnit čas a energii něčím takovým?“ Ovšem většina lidí chápe, že cvičení je udržuje fit. A po nějaké době, když se do toho člověk dostane, je to také mimořádně uspokojující.<br />\nA s meditací je to na první pohled podobné. Každý se ptá: „Proč bych měl sledovat svůj dech?“ Vypadá to jako nehorázná ztráta času. Takže podobnost mezi cvičením a meditací je nejspíš užitečná pro základní pochopení některých důsledků meditace, ale neobjasňuje plně k čemu dochází, když začneme poznávat jak pracuje mysl.<br />\nNaučit se skutečně meditovat není jako jít do tělocvičny a posilovat svaly, abych se cítil lépe. Je toho víc. Meditace – pokud je správně prováděna – umožňuje kriticky přezkoumat všechno, co jsme zkoušeli, když jsme v životě hledali štěstí. Ale když to ztratíte ze zřetele, tak se z meditace stane zas jen další strategie hledání štěstí – a máme tu zas ten samý problém jako na začátku, jen na trochu jemnější úrovni. </p>\n<p>Dan: Já to přirovnání ke cvičení také používám. Myslím si – a snad se mnou souhlasíš – že je to dost dobré přirovnání na to, aby lidem otevřelo dveře. Může být zavádějící, ale nemyslím, že způsobí škodu. Pokud je meditace prováděná správně, pak nás zjevně proměňuje v mnohem větší míře než obyčejné cvičení. Domnívám se že, mindfulness má potenciál stát se příští revolucí v tom, jak lidé pečují o své zdraví a spiritualitou budoucnosti. Aby k tomu mohlo dojít, musíme s lidmi komunikovat způsobem, kterému budou rozumět. Většina lidí bude rozumět základním argumentům pro mindfulness. Všichni víme, že jíme, když nejsme hladoví, čteme mail, místo toho abychom poslouchali, co říkají naše děti, nebo nezvládneme hněv a pak toho litujeme. Všichni víme jak nás emoce ovládají. Většina lidí vidí hned proč je dobré lépe si uvědomovat, co se se mnou děje, abychom posílili – a teď mne nenapadá lepší termín - svoji emoční inteligenci. </p>\n<p>Sam: Tady se dostáváme k otázce jak rozpoznat výsledky spirituální praxe. I když vnitřně můžeme pociťovat zásadní proměnu – nemusí tyto výsledky vzbuzovat důvěru u ostatních.<br />\nCo vlastně dokazuje, že existuje nějaká cesta k moudrosti. Zvnějšku se to dá velmi těžko posoudit – existují charismatičtí šarlatáni, kteří jsou patrně prolhaní skrz naskrz, a existují zdánlivě obyčejní lidé, kteří mají velmi hluboké zkušenosti. Subjektivně jsou ovšem výsledky patrné, takže každý si musí meditaci vyzkoušet ve vlastní mysli, aby zjistil jestli na tom něco je.<br />\nPravda je, že většina z nás je nejspíš odsouzena k tomu, že budeme druhým vždycky připadat jako docela obyčejní týpci, bez ohledu na to, jak moc meditujeme. Když tě pohltí myšlenky, což se děje většinu času, tak jsi jen loutka těch myšlenek. Když se ztratíš v obavách o budoucnost, tak budeš vypadat jako obyčejný, úzkostný človíček. A fakt, že občas se ve tvém prožívání objeví chvilky, kdy si všímáš přítomnosti, nemusí nutně změnit to, jak působíš navenek. Ale vnitřně je ten rozdíl obrovský. Tahle odlišnost mezi subjektivním prožíváním a tím jak nás vnímají ostatní, představuje vážnou překážku, když chceme lidem, kteří to nikdy nezkusili, sdělit význam meditace.  </p>\n<p>Dan: Souhlasím, i když, jak už jsem zmínil, existují objektivní projevy, které je možné měřit – změny v mozku, nižší krevní tlak, posílení imunity a tak dále. Lidem připadají tato fakta přesvědčivá a jakmile, se začnou o meditaci zajímat, můžou si sami vyzkoušet jaké výsledky jim přinese.<br />\n<br /><br />\nPůvodní rozhovor naleznete na <a href=\"http://www.samharris.org/blog/item/taming-the-mind\">samharris.org</a></p>\n\";s:12:\"safe_summary\";s:421:\"<div align=\"center\"><img height=\"307px\" src=\"/images/DanHarris_cut.jpg\" /><br />\n<i>Dan Harris: \"Zkusil jsem to, protože jsem chtěl začít pečovat o své zdraví, zdálo se, že meditace mi v tom může pomoci. Ale první zkušenost byla drsná. Nastavil jsem si budík na pět minut, začal meditovat a v plné rychlosti narazil na neuvěřitelnou ZOO v mé mysli. Bylo to vážně tvrdé. \"</i></div>\n<p><br /></p>\n\";}}}s:10:\"field_tags\";a:1:{s:3:\"und\";a:1:{i:0;a:1:{s:3:\"tid\";s:1:\"3\";}}}s:11:\"field_image\";a:0:{}}',0,1668114782,1),('field:node:74','a:3:{s:4:\"body\";a:1:{s:3:\"und\";a:1:{i:0;a:5:{s:5:\"value\";s:7173:\"<div align=\"center\"><img src=\"/images/happiness_trap.jpg\"></div>\r\n<br>\r\nVětšina pohádek, kterým jsme naslouchali jako děti, končí: „... a žili šťastně až do smrti.“ A koneckonců i většina Hollywoodských filmů, televizních programů a populárních románů a končí Happy endem. Dobro triumfuje nad zlem, pravda a láska vítězí nad lží a nenávistí, kladný hrdina to nandá darebákům. Odpovídá to ale naší životní zkušenosti? \r\nPsycholog Russ Harris, autor knihy The Happiness Trap (Past štěstí), popsal rozšířené a neustále v omílané mýty, které nás nutí věřit, že bychom měli být, co nejvíce šťastní – a pokud nejsme, tak je s námi něco špatně. Pokud těmto mýtům uvěříme a budeme se snažit získat více štěstí, než je reálné, pak místo štěstí bude výsledkem jen zklamání a frustrace. \r\n\r\n<b>Mýtus první: Všichni lidé jsou přirozeně šťastní.</b>\r\nTento mýtus snadno vyvrací aktuální statistika Světové zdravotnické organizace. Jeden z deseti dospělých se v průběhu života pokusí o sebevraždu. Jeden z pěti bude trpět depresí. A s téměř 30% pravděpodobností budete v průběhu svého života čelit psychiatrickému onemocnění. To nejsou extra vyhlídky.\r\nA zkuste si k tomu přidat všechna trápení, která nejsou zařazena mezi psychiatrická onemocnění – osamělost, rozvody, sexuální problémy, stres v práci, krize středního věku, narušené vztahy, domácí násilí, sociální izolace, šikana, předsudky, nízké sebevědomí, chronická podrážděnost, ztráta smyslu života … Už začínáte mít představu, jak vzácné je skutečné štěstí? Bohužel spousta lidí věří, že snad všichni kromě nich jsou šťastní. A jak snadno uhodnete – jsou díky tomu ještě nešťastnější. \r\n\r\n<b>Mýtus druhý: Když nejsi šťastný, tak je s tebou něco špatně.</b>\r\nTento mýtus logicky vyplývá z prvního mýtu – západní společnost předpokládá že duševní utrpení je něco abnormálního. Vnímáme duševní utrpení jako slabost nebo nemoc. Každý člověk občas prožívá duševní či tělesnou bolest a když se tyto nepříjemné pocity dostaví, často se kritizujeme, že jsme slabí a neschopní. Lékaři k tomu často přispívají tím, že nám dají nějakou nálepku, třeba : „Jste depresivní.“ a tím nám jen potvrdí, že je s námi něco špatně. \r\nMysl moderního člověka se však nevyvinula tak, abychom byli šťastní, ale aby našim předkům umožnila přežít v nebezpečném prostředí. Proto neustále hledáme nebezpečí (a to pro jistotu i tam, kde žádné není), srovnáváme se s druhými, posuzujeme  své okolí i sami sebe a cítíme znepokojení, pokud odhalíme nějaké chyby či nedokonalosti. \r\n\r\n<b>Mýtus třetí: Abychom žili lépe, musíme se zbavit nepříjemných pocitů.</b>\r\nŽijeme ve  společnosti, která je posedlá hledáním štěstí, tato společnost nám říká, že se máme zbavit nepříjemných pocitů,  vyhledávat příjemné. Na první pohled to dává smysl. Koneckonců, kdo by se chtěl cítit nepříjemně? Ale má to háček: ty nejpodstatnější věci v životě sebou přinášejí širokou škálu pocitů – příjemné i nepříjemné. Například v dlouhodobém intimním vztahu zažijete nejen nádherné pocity lásky a radosti, ale nevyhnutelně také zklamání a frustraci. Neexistuje dokonalý partner a dříve či později se v něčem neshodnete. A to samé platí o každém smysluplném projektu, do kterého se pustíte. I když často můžete zažít nadšení a uspokojení, nejspíš se dostaví i stres, úzkost, hněv či únava. Takže pokud věříte, že je možné zbavit se nepříjemných pocitů, máte problém, protože není možné dosáhnout lepšího života, pokud nejste připraveni čelit nepříjemným pocitům.\r\n\r\n<b>Mýtus čtvrtý: Měli byste být schopni kontrolovat své myšlenky a pocity.</b>\r\nVe skutečnosti máme mnohem méně kontroly nad svými myšlenkami a pocity, něž bychom si přáli. Jistou kontrolu máme, ale ne tolik, kolik nám tvrdí různí „experti“ na osobní rozvoj. \r\nNaprostá většina svépomocných programů je založena na tomto mýtu. Mnoho programů Vás například učí, jak identifikovat negativní myšlenky a nahrazovat je pozitivními. Jiné programy zase doporučují opakování pozitivních afirmací, jako třeba: „Vše co se děje, je pro mé nejvyšší dobro a štěstí.“ nebo „Jsem silný, schopný a všechno vždy zvládnu.“ Další programy doporučují, abyste si  živě vizualizovali sama sebe, jak žijete život, o kterém sníte.\r\nZákladní myšlenka těchto programů, je založena na předpokladu, že když odstraníte negativní myšlenky a naplníte si hlavu pozitivními myšlenkami a představami, tak dosáhnete štěstí. \r\nKéž by to bylo tak jednoduché. \r\nTipnu si, že už jste nesčetněkrát zkoušeli myslet na některé věci pozitivně, ale negativní myšlenky se vracely stále znova. Platí to i pro nepříjemné emoce jako je strach, vztek, smutek, nejistota a pocity viny či studu. Neznamená to, že by tyto techniky vůbec nefungovaly. Dočasně se nám může podařit negativní myšlenky či pocity ztlumit a uleví se nám. Ale dlouhodobě to většinou neúčinkuje. Negativní myšlenky a pocity po nějaké době sice zmizí, ale pak se zase objeví a tak stále dokola. Čím více jste ve stresu, tím více se schopnost omezit negativní myšlenky a pocity zmenšuje.  Mýtus, že bychom měli mít myšlenky a pocity pod kontrolou je natolik rozšířen, že když se nám to nedaří, cítíme se neschopní.\r\n\r\nMáme tedy na štěstí rezignovat? Samozřejmě že nikoliv. Ale zkusme si nejdříve připomenout, jaký život doopravdy je. Jak ho známe z vlastní zkušenosti? I když prožíváme dlouhé období spokojenosti nakonec příjemné pocity pominou. Koneckonců všichni můžeme vážně onemocnět, zestárneme a zemřeme. Dříve či později přicházíme také o své blízké – opustí nás, jsme od nich odloučeni či zemřou. I naše úspěchy jsou pomíjivé. Dříve či později se objeví v životě krize, zklamání a neúspěchy. Pokud žijeme, nevyhneme se bolesti. \r\nPokud však začneme rozvíjet schopnost plně prožívat přítomný okamžik – ať už prožíváme příjemné či nepříjemné, začne docházet k hluboké proměně vztahu k bolesti a nepříjemným emocím. Pokud se přestaneme tělesné i duševní bolesti bát a utíkat před ní, a začneme ji vnímat se soucitem a porozuměním, naučíme se bolest nejen lépe zvládat, ale dokonce je možné si z ní i udělat spojence, který nám ukazuje, co je v životě opravdu důležité. Bohatý a smysluplný život je možný nezávisle na tom, zda jsme právě šťastní či nikoliv.  Změna vztahu k bolesti a nepříjemným pocitům přináší i změnu ve vztahu k příjemným pocitům. Teprve pokud dokážeme na příjemných pocitech přestat lpět a nutkavě je vyhledávat, můžeme si jich užít s lehkostí a naplno.\r\n\r\n\";s:7:\"summary\";s:867:\"<div align=\"center\"><img src=\"/images/happiness_trap.jpg\"></div>\r\n<br>\r\nVětšina pohádek, kterým jsme naslouchali jako děti, končí: „... a žili šťastně až do smrti.“ A koneckonců i většina Hollywoodských filmů, televizních programů a populárních románů a končí Happy endem. Dobro triumfuje nad zlem, pravda a láska vítězí nad lží a nenávistí, kladný hrdina to nandá darebákům. Odpovídá to ale naší životní zkušenosti? \r\nPsycholog Russ Harris, autor knihy The Happiness Trap (Past štěstí), popsal rozšířené a neustále v omílané mýty, které nás nutí věřit, že bychom měli být, co nejvíce šťastní – a pokud nejsme, tak je s námi něco špatně. Pokud těmto mýtům uvěříme a budeme se snažit získat více štěstí, než je reálné, místo štěstí bude výsledkem zklamání a frustrace. \";s:6:\"format\";s:9:\"full_html\";s:10:\"safe_value\";s:7259:\"<div align=\"center\"><img src=\"/images/happiness_trap.jpg\" /></div>\n<p><br /><br />\nVětšina pohádek, kterým jsme naslouchali jako děti, končí: „... a žili šťastně až do smrti.“ A koneckonců i většina Hollywoodských filmů, televizních programů a populárních románů a končí Happy endem. Dobro triumfuje nad zlem, pravda a láska vítězí nad lží a nenávistí, kladný hrdina to nandá darebákům. Odpovídá to ale naší životní zkušenosti?<br />\nPsycholog Russ Harris, autor knihy The Happiness Trap (Past štěstí), popsal rozšířené a neustále v omílané mýty, které nás nutí věřit, že bychom měli být, co nejvíce šťastní – a pokud nejsme, tak je s námi něco špatně. Pokud těmto mýtům uvěříme a budeme se snažit získat více štěstí, než je reálné, pak místo štěstí bude výsledkem jen zklamání a frustrace. </p>\n<p><b>Mýtus první: Všichni lidé jsou přirozeně šťastní.</b><br />\nTento mýtus snadno vyvrací aktuální statistika Světové zdravotnické organizace. Jeden z deseti dospělých se v průběhu života pokusí o sebevraždu. Jeden z pěti bude trpět depresí. A s téměř 30% pravděpodobností budete v průběhu svého života čelit psychiatrickému onemocnění. To nejsou extra vyhlídky.<br />\nA zkuste si k tomu přidat všechna trápení, která nejsou zařazena mezi psychiatrická onemocnění – osamělost, rozvody, sexuální problémy, stres v práci, krize středního věku, narušené vztahy, domácí násilí, sociální izolace, šikana, předsudky, nízké sebevědomí, chronická podrážděnost, ztráta smyslu života … Už začínáte mít představu, jak vzácné je skutečné štěstí? Bohužel spousta lidí věří, že snad všichni kromě nich jsou šťastní. A jak snadno uhodnete – jsou díky tomu ještě nešťastnější. </p>\n<p><b>Mýtus druhý: Když nejsi šťastný, tak je s tebou něco špatně.</b><br />\nTento mýtus logicky vyplývá z prvního mýtu – západní společnost předpokládá že duševní utrpení je něco abnormálního. Vnímáme duševní utrpení jako slabost nebo nemoc. Každý člověk občas prožívá duševní či tělesnou bolest a když se tyto nepříjemné pocity dostaví, často se kritizujeme, že jsme slabí a neschopní. Lékaři k tomu často přispívají tím, že nám dají nějakou nálepku, třeba : „Jste depresivní.“ a tím nám jen potvrdí, že je s námi něco špatně.<br />\nMysl moderního člověka se však nevyvinula tak, abychom byli šťastní, ale aby našim předkům umožnila přežít v nebezpečném prostředí. Proto neustále hledáme nebezpečí (a to pro jistotu i tam, kde žádné není), srovnáváme se s druhými, posuzujeme  své okolí i sami sebe a cítíme znepokojení, pokud odhalíme nějaké chyby či nedokonalosti. </p>\n<p><b>Mýtus třetí: Abychom žili lépe, musíme se zbavit nepříjemných pocitů.</b><br />\nŽijeme ve  společnosti, která je posedlá hledáním štěstí, tato společnost nám říká, že se máme zbavit nepříjemných pocitů,  vyhledávat příjemné. Na první pohled to dává smysl. Koneckonců, kdo by se chtěl cítit nepříjemně? Ale má to háček: ty nejpodstatnější věci v životě sebou přinášejí širokou škálu pocitů – příjemné i nepříjemné. Například v dlouhodobém intimním vztahu zažijete nejen nádherné pocity lásky a radosti, ale nevyhnutelně také zklamání a frustraci. Neexistuje dokonalý partner a dříve či později se v něčem neshodnete. A to samé platí o každém smysluplném projektu, do kterého se pustíte. I když často můžete zažít nadšení a uspokojení, nejspíš se dostaví i stres, úzkost, hněv či únava. Takže pokud věříte, že je možné zbavit se nepříjemných pocitů, máte problém, protože není možné dosáhnout lepšího života, pokud nejste připraveni čelit nepříjemným pocitům.</p>\n<p><b>Mýtus čtvrtý: Měli byste být schopni kontrolovat své myšlenky a pocity.</b><br />\nVe skutečnosti máme mnohem méně kontroly nad svými myšlenkami a pocity, něž bychom si přáli. Jistou kontrolu máme, ale ne tolik, kolik nám tvrdí různí „experti“ na osobní rozvoj.<br />\nNaprostá většina svépomocných programů je založena na tomto mýtu. Mnoho programů Vás například učí, jak identifikovat negativní myšlenky a nahrazovat je pozitivními. Jiné programy zase doporučují opakování pozitivních afirmací, jako třeba: „Vše co se děje, je pro mé nejvyšší dobro a štěstí.“ nebo „Jsem silný, schopný a všechno vždy zvládnu.“ Další programy doporučují, abyste si  živě vizualizovali sama sebe, jak žijete život, o kterém sníte.<br />\nZákladní myšlenka těchto programů, je založena na předpokladu, že když odstraníte negativní myšlenky a naplníte si hlavu pozitivními myšlenkami a představami, tak dosáhnete štěstí.<br />\nKéž by to bylo tak jednoduché.<br />\nTipnu si, že už jste nesčetněkrát zkoušeli myslet na některé věci pozitivně, ale negativní myšlenky se vracely stále znova. Platí to i pro nepříjemné emoce jako je strach, vztek, smutek, nejistota a pocity viny či studu. Neznamená to, že by tyto techniky vůbec nefungovaly. Dočasně se nám může podařit negativní myšlenky či pocity ztlumit a uleví se nám. Ale dlouhodobě to většinou neúčinkuje. Negativní myšlenky a pocity po nějaké době sice zmizí, ale pak se zase objeví a tak stále dokola. Čím více jste ve stresu, tím více se schopnost omezit negativní myšlenky a pocity zmenšuje.  Mýtus, že bychom měli mít myšlenky a pocity pod kontrolou je natolik rozšířen, že když se nám to nedaří, cítíme se neschopní.</p>\n<p>Máme tedy na štěstí rezignovat? Samozřejmě že nikoliv. Ale zkusme si nejdříve připomenout, jaký život doopravdy je. Jak ho známe z vlastní zkušenosti? I když prožíváme dlouhé období spokojenosti nakonec příjemné pocity pominou. Koneckonců všichni můžeme vážně onemocnět, zestárneme a zemřeme. Dříve či později přicházíme také o své blízké – opustí nás, jsme od nich odloučeni či zemřou. I naše úspěchy jsou pomíjivé. Dříve či později se objeví v životě krize, zklamání a neúspěchy. Pokud žijeme, nevyhneme se bolesti.<br />\nPokud však začneme rozvíjet schopnost plně prožívat přítomný okamžik – ať už prožíváme příjemné či nepříjemné, začne docházet k hluboké proměně vztahu k bolesti a nepříjemným emocím. Pokud se přestaneme tělesné i duševní bolesti bát a utíkat před ní, a začneme ji vnímat se soucitem a porozuměním, naučíme se bolest nejen lépe zvládat, ale dokonce je možné si z ní i udělat spojence, který nám ukazuje, co je v životě opravdu důležité. Bohatý a smysluplný život je možný nezávisle na tom, zda jsme právě šťastní či nikoliv.  Změna vztahu k bolesti a nepříjemným pocitům přináší i změnu ve vztahu k příjemným pocitům. Teprve pokud dokážeme na příjemných pocitech přestat lpět a nutkavě je vyhledávat, můžeme si jich užít s lehkostí a naplno.</p>\n\";s:12:\"safe_summary\";s:887:\"<div align=\"center\"><img src=\"/images/happiness_trap.jpg\" /></div>\n<p><br /><br />\nVětšina pohádek, kterým jsme naslouchali jako děti, končí: „... a žili šťastně až do smrti.“ A koneckonců i většina Hollywoodských filmů, televizních programů a populárních románů a končí Happy endem. Dobro triumfuje nad zlem, pravda a láska vítězí nad lží a nenávistí, kladný hrdina to nandá darebákům. Odpovídá to ale naší životní zkušenosti?<br />\nPsycholog Russ Harris, autor knihy The Happiness Trap (Past štěstí), popsal rozšířené a neustále v omílané mýty, které nás nutí věřit, že bychom měli být, co nejvíce šťastní – a pokud nejsme, tak je s námi něco špatně. Pokud těmto mýtům uvěříme a budeme se snažit získat více štěstí, než je reálné, místo štěstí bude výsledkem zklamání a frustrace. </p>\n\";}}}s:10:\"field_tags\";a:1:{s:3:\"und\";a:1:{i:0;a:1:{s:3:\"tid\";s:1:\"3\";}}}s:11:\"field_image\";a:0:{}}',0,1668112378,1),('field:node:75','a:3:{s:4:\"body\";a:1:{s:3:\"und\";a:1:{i:0;a:5:{s:5:\"value\";s:14707:\"<div align=\"center\"><img width=\"300px\" src=\"images/mindfulness_chinese.jpg\">\r\n<i>Čínský znak pro mindfulness se skládá ze dvou symbolů - \"teď, tento okamžik\" a \"srdce/mysl\".</i></div>\r\n<br>\r\nJednou jsem se začal skoro hádat s kamarádkou Ivou, jak překládát „mindfulness“. Iva překládá z francouzštiny knížky vietnamského mnicha Thich Nhat Hanha a používá termín „plné vědomí“. Já zase většinou používám „všímavost“. Myšlení se mi rozjelo a vymýšlelo argumenty, proč je můj překlad vhodný – i když určitě ne dokonalý. V tom zazněl zvoneček. Používáme ten zvoneček, abychom se zastavili, vrátili do přítomného okamžiku a třikrát se nadechli a vydechli. Jiná kamarádka si všimla naší počínající hádky a zazvonila.\r\nMěl jsem toho v mysli hodně najednou. Vnímal jsem pýchu – kolik už jsem prostudoval názorů, jak  mindfulness překládat. Taky jsem přeložil <a href=\"/kniha_vsimavost\">knížku</a>, která má Mindfulness v názvu a přeložil jsem to jako <a href=\"//kniha_vsimavost\">Všímavost</a>. Vnímal jsem strach – musím se bránit, protože už jsem s tím „svým“ překladem udělal spoustu práce, která je teď ohrožena. Vnímal jsem vztek – na druhou kamarádku, že přerušila takovou důležitou debatu – kterou moje mysl chtěla dokončit. A zároveň jsem byl vděčný, že mám šanci prokouknout všechny ty emoce, které teď ovlivňují „mé“ myšlení.\r\nPodobné debaty jako s Ivou jsem vedl i s kamarádem Jardou, kterému zase nejvíc sedí překlad „uvědomování“. Všiml jsem si, že když jsem s ním, snažím se debatám na toto téma vyhýbat. Vždy jsem reagoval teprve, když někdo začal kritizovat „všímavost“. Obával jsem se, že by se tím mohlo poškodit naše přátelství. Ale ono se poškozuje právě tím, když se o tom otevřeně nebavíme. Uvědomil jsem si, že se vlastně stále jen bráním a to mne pěkně štve. \r\nOd té doby navymýšlela tahle mysl spoustu argumentů pro a proti různým překladům. Jen ať si mysl vymýšlí. Důležité není, který termín se nakonec začne používat nejvíc. Koneckonců je možné, že to skončí jako na začátku devadesátých let a každý překladatel se bude držet toho svého. Mnohem důležitější je pro mne vzít tuto diskusi jako příležitost všímat si (ano používám svůj překlad :) ), co se se mnou právě teď děje. \r\nKdyž ale zkoumám, co je pro mne nejdůležitější, zjišťuji, že nejde o slova, která použiji, ale o porozumění. Buddha dokázal přizpůsobit svoji řeč konkrétní situaci a mysli svých posluchačů tak, aby mu co nejlépe porozuměli. Dokážeme být v každém okamžiku otevření našemu prožívání i těm, kdo nám naslouchají? Dokážeme stále znova hledat taková slova a činy, která nejsou výsledkem navyklých reakcí a lpění na názorech? \r\n<br>\r\n<b>Takže, jak překládat mindfulness?</b> \r\n<i>Varování: Tato druhá část je dlouhá, odborná, zajímavá hlavně pro překladatele :)<i>\r\n\r\nMindfulness je anglický překlad pálijského slova <b>sati</b> (nebo smrti v sanskrtu). Páli je jazyk ve kterém jsou zapsány nejstarší buddhistické texty. Sati obsahuje velké množství významových odstínů (viz například tento <a href=\"http://www.tandfonline.com/doi/full/10.1080/14639947.2011.564813#.UsGOv_hIygY\">článek</a> od Bhikkhu Bodhi). \r\nVelmi zjednodušeně se dá říci, že původní význam sati je paměť, uložit do paměti a vzpomínat,  ovšem v buddhistických textech dostal termín sati zvláštní význam – jasně si uvědomovat, co se v přítomném okamžiku děje v těle a v mysli. V češtině je tomuto významovému posunu blízký termín vzpamatovat se, upamatovat se – ve smyslu vidět věci, tak jak skutečně, aktuálně jsou. Sati není totožná s pozorností. Jistá míra pozornosti je v bdělém stavu přítomna stále, sati však může úplně chybět. Sati umožňuje pozornost regulovat - umožňuje např. sledovat přesuny pozornosti z předmětu na předmět, napomáhá udržovat pozornost na jednom předmětu, rozpoznává postoje, které pozornost směřují (např. chtivost, odpor, zmatek), rozpoznávat stavy mysli (např. ospalost x bdělost, klid x neklid) atd.\r\nAvšak ani anglický termín mindfulness ani jakékoliv české slovo nevystihuje plně všechny významy, které sati má. Český překlad Buddhistického slovníku (viz heslo sati) i český mnich Sambódhi dokonce doporučují sati nepřekládat. Problém je v tom, že toto slovo kromě zájemců o buddhismus nikdo nezná. <a href=\"https://docs.google.com/file/d/0BymOn-m0GooGYmZkMDdmNTAtNDVkMC00ZDRiLTg3OTEtZjZkMmJmMDg5NDYx/edit?hl=cs\">Sambódhi</a> (viz poznámka na str.4) dále navrhuje překlady, které jsou dle něj blízko původnímu významu sati, jako je zpřítomnělost, pamětlivost, nebo bedlivost. Tyto termíny jsou však v češtině velmi neobvyklé, lidé by si na ně nejspíš nezvykli a žádný překladatel je dosud nepoužil. Nejčastěji se v českých překladech objevují termíny všímavost, uvědomování, bdělost či bdělá pozornosti a plné vědomí.\r\n\r\n<br>\r\n<div align=\"center\"><i>Překlady sati v hlavních evropských jazycích na wikipedii</i></div>\r\n<table >\r\n<tr><th>Jazyk</th><th>Překlad</th></tr>\r\n<td>\r\nAnglicky</td><td> Mindfulness</td></tr>\r\n<tr>\r\n<td>\r\nNěmecky </td><td> Achtsamkeit (blízké českému všímavost, ostražitost, bedlivost) </td></tr>\r\n<tr>\r\n<td>\r\nFrancouzsky</td><td> Pleine conscience (plné vědomí) </td></tr>\r\n<tr>\r\n<td>\r\nŠpanělsky</td><td> Conciencia plena (plné vědomí) </td></tr>\r\n<tr>\r\n<td>\r\nItalsky</td><td> Mindfulness/Consapevolezza (vědomí, uvědomování)</td></tr>\r\n<tr>\r\n<td>\r\nRusky</td><td> внимательность</td></tr>\r\n</table>\r\n<br>\r\n\r\nTermín <b>všímavost</b> zavedl psycholog Mirko Frýba, zakladatel psychoterapeutické školy satiterapie, který v 90. letech ovlivnil řadu českých psychologů a psychoterapeutů.  Díky tomu se všímavost stala nejčastějším překladem sati v české psychologické literatuře. Frýbu považují někteří za kontroverzní osobu a setkal jsem se lidmi, kteří svoji nelibost k němu přenášeli i na „frýbovskou“ všímavost. To je ovšem zjevný argumentační faul typu „ad hominem“. \r\nVšímavost v běžném významu je schopnost pohotově (v přítomném okamžiku) zaznamenat těžko postřehnutelné nebo nové a nezvyklé detaily. V běžném významu si všímáme zejména toho, co vidíme nebo slyšíme. Mindfulness ovšem zahrnuje všímavost k mnohem širší škále prožitků – všímáme si tělesných počitků (doteky, napětí, pohyby, teplo a chlad atd), pocitů (příjemné, nepříjemné, neutrální), myšlenek, záměrů, emocí, stavů mysli apod. Nejdůležitější je však schopnost povšimnout si postoje s jakým myslím, mluvím či jednám – je přítomna chtivost, odpor a zaslepenost (je to moje věc, moje tělo, můj pocit, můj názor, moje …)  Nebo je naopak přítomno neulpívání, laskavost a moudrost (vše co prožívám, jsou přirozeně probíhající procesy podléhající zákonu příčiny a následku).  S posledně jmenovanými kvalitami ladí to, že všímavost má také někdy význam péče o potřeby druhých, starostlivost, ohleduplnost apod. \r\nOd všímavosti se dá snadno utvořit přídavné jméno „všímavý“ a příslovce „všímavě“ a dají se tak snadno vytvářet spojení jako je třeba „všímavý rozhovor“ nebo „jí všímavě“.\r\nV lékařství či psychologii je velkou výhodou termínu všímavost, že nebyl dříve obsazen nějakým odborným významem.\r\nVšímavost má samozřejmě i své nevýhody. Setkal jsem se například s tím, že někteří lidé chápali všímavost jako vnímavost nebo dokonce citlivost či rušivou přecitlivělost – např. „V noci nemohu spát, protože si všímám každého zvuku.“ Nicméně v žádném ze slovníků češtiny jsem nenalezl, že by všímavost mohla znamenat i tuto rušivou neovladatelnou přecitlivělost. Všímavost v sobě většinou nese možnost rozhodnout se, zda se tím, čeho si všimnu, budu dál zabývat, nebo to nechám plavat. \r\nVětší nevýhodou všímavosti je to, že v běžném jazyce se vztahuje většinou jen k nějakému dílčímu jevu či prožitku. Nicméně mindfulness znamená plně prožívat přítomnost, ať už je zrovna pozornost zaměřena na detaily (např. bod doteky těla se zemí) nebo vnímáme celek (např. celé tělo). \r\n\r\nDalší často používaný překlad mindfulness - <b>bdělost</b> - je v psychologii používaný jako synonymum termínu vigilita – tj. stav opačný ke spánku či komatu. V kontextu buddhismu či jiných spirituálních tradic samozřejmě můžeme mluvit o duchovní bdělosti či bdělé pozornosti. Otázkou je, co je opakem bdělosti v rámci meditační praxe. Nebdělost nebo nebdělá pozornost? To zní podivně. Ospalá či unavená pozornost nebo nepozornost? V buddhismu můžeme bdělost chápat jako cestu k Buddhovu „probuzení“. Slovo Buddha má ostatně ostatně indoevropský kořen „bud“ - buditi, bdíti. Takže bdělost je skvělá metafora, ale právě jen metafora. Je to vhodný překlad v duchovní literatuře, ale nikoliv již v literatuře psychologické či lékařské.  \r\n\r\nTermín <b>vědomí</b> je v lékařství a psychologii definován jako stav, kdy člověk vnímá, plně si uvědomuje sebe sama a kdy na podněty reaguje ze své vůle. V různých situacích jsou zdůrazňovány různé aspekty vědomí – někdy je to schopnost reagovat na podněty, jindy zase schopnost uvědomovat si sebe jako jednající subjekt. Termín vědomí má nesmírně široký a nejasný význam i ve filosofii. O povaze vědomí a jeho vztahu k fyzikálním procesům v mozku (tzv. mind-body problem) neexistuje dosud shoda. Problémem termínu vědomí je tedy jeho značná významová šířka.\r\nTermín <b>uvědomování</b> je přesnější. Většina lidí dobře rozumí slovesu uvědomovat si, např.: uvědomuji si, že právě teď čtu tento článek. To je výhoda, ale zároveň to může být zavádějící, protože uvědomovat si má i významy, které s mindfulness nejsou slučitelné. Abychom to lépe pochopili bude dobré udělat malý exkurz do angličtiny.  \r\n\r\nJako uvědomování se do češtiny většinou překládá anglický termín awareness. Awareness má ovšem k mindfulness velmi blízko. Někteří autoři, například barmský učitel U Tejaniya, používají oba výrazy jako synonyma. Jiní autoři dokonce vůbec nepoužívají mindfulness, ale pouze awareness. Autoři, kteří se zabývají lékařským využitím mindfulness většinou definují mindfulness jako zvláštní druh awareness.\r\n\r\n<ul><li>\r\n\"Mindfulness is awareness that arises from paying attention on purpose, in the present moment, nonjudgmentally.“ (Jon Kabat-Zinn) </li>\r\n<li>\"Mindfulness is the aware, balanced acceptance of the present experience. It isn\'t more complicated than that.  It is opening to or receiving the present moment, pleasant or unpleasant, just as it is, without either clinging to it or rejecting it.\" (Sylvia Boorstein)</li>\r\n<li>„Mindfulness means maintaining a moment-by-moment awareness of our thoughts, feelings, bodily sensations, and surrounding environment.“ (často používaná definice ze stránek <a href=\"http://greatergood.berkeley.edu/topic/mindfulness/definition\">University of California</a> \r\n\r\nAby to nebylo tak jednoduché, jiné definice mindfulness vycházejí z pojmů attention (pozornost), consciousness (vědomí) či experience (prožívání či zkušenost) viz třeba tento (neúplný) <a target=\"new\" href=\"http://pasadenatherapist.wordpress.com/2008/06/11/11-definitions-of-mindfulness/\">seznam</a>. \r\n\r\nSpolečným znakem všech definic mindfulness je však vždy důraz na přítomný okamžik. Pozor, nejde jen o to, že si uvědomujeme v přítomném okamžiku, protože koneckonců vše se děje v přítomnosti. Jde o  uvědomování toho, JAK se to děje v přítomného okamžiku – předmětem tohoto uvědomování jsou aktuálně probíhající děje v těle a v mysli. \r\nUveďme příklad. Pokud prohlásím: „Uvědomuji si, jak jsem neschopný.“, uvědomuji si výsledek procesu hodnocení či posuzování sebe sama. Ale neuvědomuji si samotný proces posuzování. Je to jako kdybych se díval na film a byl tak vtažen do děje, že bych si uvědomoval jen děj filmu a ne už fakt, že právě sleduji film. Podobně nepřítomně si mohu uvědomovat vzpomínky na minulost, plány do budoucna, hodnocení či jiné představy. V takovém případě nejde o mindfulness. Když si naopak uvědomím, jak probíhá samotný proces posuzování a prohlásím: „Uvědomuji si, že právě teď sám sebe posuzuji jako neschopného.“, pak je to mindfulness. Je proto problematické překládat mindfulness prostě jen jako uvědomování, protože jde o zvláštní druh uvědomování – uvědomování si jak v přítomnosti probíhají procesy v těle a v mysli.\r\nZ termínu uvědomování či vědomí je možno snadno vytvořit přídavné jméno vědomý/á a příslovce vědomě – např. „vědomá chůze“ nebo „jde vědomě“. Problémem, podobně jako u bdělosti, je opak těchto termínů. „Jde bezvědomě.“ je zjevný nesmysl. „Jde nevědomě.“ už zní trochu lépe, ale nevědomí má v psychologii zase specifický význam spojený s Freudovskou a Jungovskou psychoanalýzou. Oproti tomu „jde nevšímavě“ dává jasný smysl. \r\nPokud používáme termín plné vědomí, můžeme použít opis „jde s plným vědomím“. Ovšem opačný význam - „jde bez plného vědomí“ nebo „nejde s plným vědomím“ je sice srozumitelný, nicméně již dosti zdlouhavý a trochu kostrbatý. \r\nA konečně, je možné mindfulness nepřekládat a pokývat hlavou nad tím, jak dominantní vliv na nás má anglosaský svět. Mindfulness zní celkem dobře jako název různých programů či organizací i v českém prostředí. Nicméně to neřeší problém, jak toto slovo použít jako přídavné jméno či příslovce. Můžeme říci „dýchejte s mindfulness.“ nebo dokonce „dýchejte mindful“, ale zní to divně a nakonec stejně nejspíš dojde na nějaký český ekvivalent typu dýchejte všímavě či vědomě. \r\nKlobouk dolů, pokud jste dočetli až sem. Budu rád za Vaše názory, jak překládat mindfulness. A rád je zde uveřejním. \r\n\r\n\";s:7:\"summary\";s:807:\"<div align=\"center\"><img width=\"300px\" src=\"images/mindfulness_chinese.jpg\">\r\n<i>Čínský znak pro mindfulness se skládá ze dvou symbolů - nahoře  \"teď, tento okamžik\", dole \"srdce/mysl\".</i></div>\r\n<br>\r\nJednou jsem se začal skoro hádat s kamarádkou Ivou, jak překládát „mindfulness“. Iva překládá z francouzštiny knížky vietnamského mnicha Thich Nhat Hanha a používá termín „plné vědomí“. Já zase většinou používám „všímavost“. Myšlení se mi rozjelo a vymýšlelo argumenty proč je můj překlad vhodný – i když určitě ne dokonalý. V tom zazněl zvoneček. Používáme ten zvoneček, abychom se zastavili, vrátili do přítomného okamžiku a třikrát se nadechli a vydechli. Jiná kamarádka si všimla naší počínající hádky a zazvonila.\";s:6:\"format\";s:9:\"full_html\";s:10:\"safe_value\";s:14856:\"<div align=\"center\"><img width=\"300px\" src=\"images/mindfulness_chinese.jpg\" /><br />\n<i>Čínský znak pro mindfulness se skládá ze dvou symbolů - \"teď, tento okamžik\" a \"srdce/mysl\".</i></div>\n<p><br /><br />\nJednou jsem se začal skoro hádat s kamarádkou Ivou, jak překládát „mindfulness“. Iva překládá z francouzštiny knížky vietnamského mnicha Thich Nhat Hanha a používá termín „plné vědomí“. Já zase většinou používám „všímavost“. Myšlení se mi rozjelo a vymýšlelo argumenty, proč je můj překlad vhodný – i když určitě ne dokonalý. V tom zazněl zvoneček. Používáme ten zvoneček, abychom se zastavili, vrátili do přítomného okamžiku a třikrát se nadechli a vydechli. Jiná kamarádka si všimla naší počínající hádky a zazvonila.<br />\nMěl jsem toho v mysli hodně najednou. Vnímal jsem pýchu – kolik už jsem prostudoval názorů, jak  mindfulness překládat. Taky jsem přeložil <a href=\"/kniha_vsimavost\">knížku</a>, která má Mindfulness v názvu a přeložil jsem to jako <a href=\"//kniha_vsimavost\">Všímavost</a>. Vnímal jsem strach – musím se bránit, protože už jsem s tím „svým“ překladem udělal spoustu práce, která je teď ohrožena. Vnímal jsem vztek – na druhou kamarádku, že přerušila takovou důležitou debatu – kterou moje mysl chtěla dokončit. A zároveň jsem byl vděčný, že mám šanci prokouknout všechny ty emoce, které teď ovlivňují „mé“ myšlení.<br />\nPodobné debaty jako s Ivou jsem vedl i s kamarádem Jardou, kterému zase nejvíc sedí překlad „uvědomování“. Všiml jsem si, že když jsem s ním, snažím se debatám na toto téma vyhýbat. Vždy jsem reagoval teprve, když někdo začal kritizovat „všímavost“. Obával jsem se, že by se tím mohlo poškodit naše přátelství. Ale ono se poškozuje právě tím, když se o tom otevřeně nebavíme. Uvědomil jsem si, že se vlastně stále jen bráním a to mne pěkně štve.<br />\nOd té doby navymýšlela tahle mysl spoustu argumentů pro a proti různým překladům. Jen ať si mysl vymýšlí. Důležité není, který termín se nakonec začne používat nejvíc. Koneckonců je možné, že to skončí jako na začátku devadesátých let a každý překladatel se bude držet toho svého. Mnohem důležitější je pro mne vzít tuto diskusi jako příležitost všímat si (ano používám svůj překlad :) ), co se se mnou právě teď děje.<br />\nKdyž ale zkoumám, co je pro mne nejdůležitější, zjišťuji, že nejde o slova, která použiji, ale o porozumění. Buddha dokázal přizpůsobit svoji řeč konkrétní situaci a mysli svých posluchačů tak, aby mu co nejlépe porozuměli. Dokážeme být v každém okamžiku otevření našemu prožívání i těm, kdo nám naslouchají? Dokážeme stále znova hledat taková slova a činy, která nejsou výsledkem navyklých reakcí a lpění na názorech?<br />\n<br /><br />\n<b>Takže, jak překládat mindfulness?</b><br />\n<i>Varování: Tato druhá část je dlouhá, odborná, zajímavá hlavně pro překladatele :)<i></i></i></p>\n<p>Mindfulness je anglický překlad pálijského slova <b>sati</b> (nebo smrti v sanskrtu). Páli je jazyk ve kterém jsou zapsány nejstarší buddhistické texty. Sati obsahuje velké množství významových odstínů (viz například tento <a href=\"http://www.tandfonline.com/doi/full/10.1080/14639947.2011.564813#.UsGOv_hIygY\">článek</a> od Bhikkhu Bodhi).<br />\nVelmi zjednodušeně se dá říci, že původní význam sati je paměť, uložit do paměti a vzpomínat,  ovšem v buddhistických textech dostal termín sati zvláštní význam – jasně si uvědomovat, co se v přítomném okamžiku děje v těle a v mysli. V češtině je tomuto významovému posunu blízký termín vzpamatovat se, upamatovat se – ve smyslu vidět věci, tak jak skutečně, aktuálně jsou. Sati není totožná s pozorností. Jistá míra pozornosti je v bdělém stavu přítomna stále, sati však může úplně chybět. Sati umožňuje pozornost regulovat - umožňuje např. sledovat přesuny pozornosti z předmětu na předmět, napomáhá udržovat pozornost na jednom předmětu, rozpoznává postoje, které pozornost směřují (např. chtivost, odpor, zmatek), rozpoznávat stavy mysli (např. ospalost x bdělost, klid x neklid) atd.<br />\nAvšak ani anglický termín mindfulness ani jakékoliv české slovo nevystihuje plně všechny významy, které sati má. Český překlad Buddhistického slovníku (viz heslo sati) i český mnich Sambódhi dokonce doporučují sati nepřekládat. Problém je v tom, že toto slovo kromě zájemců o buddhismus nikdo nezná. <a href=\"https://docs.google.com/file/d/0BymOn-m0GooGYmZkMDdmNTAtNDVkMC00ZDRiLTg3OTEtZjZkMmJmMDg5NDYx/edit?hl=cs\">Sambódhi</a> (viz poznámka na str.4) dále navrhuje překlady, které jsou dle něj blízko původnímu významu sati, jako je zpřítomnělost, pamětlivost, nebo bedlivost. Tyto termíny jsou však v češtině velmi neobvyklé, lidé by si na ně nejspíš nezvykli a žádný překladatel je dosud nepoužil. Nejčastěji se v českých překladech objevují termíny všímavost, uvědomování, bdělost či bdělá pozornosti a plné vědomí.</p>\n<p><br /></p>\n<div align=\"center\"><i>Překlady sati v hlavních evropských jazycích na wikipedii</i></div>\n<table>\n<tr>\n<th>Jazyk</th>\n<th>Překlad</th>\n</tr>\n<td>\nAnglicky</td>\n<td> Mindfulness</td>\n\n<tr>\n<td>\nNěmecky </td>\n<td> Achtsamkeit (blízké českému všímavost, ostražitost, bedlivost) </td>\n</tr>\n<tr>\n<td>\nFrancouzsky</td>\n<td> Pleine conscience (plné vědomí) </td>\n</tr>\n<tr>\n<td>\nŠpanělsky</td>\n<td> Conciencia plena (plné vědomí) </td>\n</tr>\n<tr>\n<td>\nItalsky</td>\n<td> Mindfulness/Consapevolezza (vědomí, uvědomování)</td>\n</tr>\n<tr>\n<td>\nRusky</td>\n<td> внимательность</td>\n</tr>\n</table>\n<p><br /></p>\n<p>Termín <b>všímavost</b> zavedl psycholog Mirko Frýba, zakladatel psychoterapeutické školy satiterapie, který v 90. letech ovlivnil řadu českých psychologů a psychoterapeutů.  Díky tomu se všímavost stala nejčastějším překladem sati v české psychologické literatuře. Frýbu považují někteří za kontroverzní osobu a setkal jsem se lidmi, kteří svoji nelibost k němu přenášeli i na „frýbovskou“ všímavost. To je ovšem zjevný argumentační faul typu „ad hominem“.<br />\nVšímavost v běžném významu je schopnost pohotově (v přítomném okamžiku) zaznamenat těžko postřehnutelné nebo nové a nezvyklé detaily. V běžném významu si všímáme zejména toho, co vidíme nebo slyšíme. Mindfulness ovšem zahrnuje všímavost k mnohem širší škále prožitků – všímáme si tělesných počitků (doteky, napětí, pohyby, teplo a chlad atd), pocitů (příjemné, nepříjemné, neutrální), myšlenek, záměrů, emocí, stavů mysli apod. Nejdůležitější je však schopnost povšimnout si postoje s jakým myslím, mluvím či jednám – je přítomna chtivost, odpor a zaslepenost (je to moje věc, moje tělo, můj pocit, můj názor, moje …)  Nebo je naopak přítomno neulpívání, laskavost a moudrost (vše co prožívám, jsou přirozeně probíhající procesy podléhající zákonu příčiny a následku).  S posledně jmenovanými kvalitami ladí to, že všímavost má také někdy význam péče o potřeby druhých, starostlivost, ohleduplnost apod.<br />\nOd všímavosti se dá snadno utvořit přídavné jméno „všímavý“ a příslovce „všímavě“ a dají se tak snadno vytvářet spojení jako je třeba „všímavý rozhovor“ nebo „jí všímavě“.<br />\nV lékařství či psychologii je velkou výhodou termínu všímavost, že nebyl dříve obsazen nějakým odborným významem.<br />\nVšímavost má samozřejmě i své nevýhody. Setkal jsem se například s tím, že někteří lidé chápali všímavost jako vnímavost nebo dokonce citlivost či rušivou přecitlivělost – např. „V noci nemohu spát, protože si všímám každého zvuku.“ Nicméně v žádném ze slovníků češtiny jsem nenalezl, že by všímavost mohla znamenat i tuto rušivou neovladatelnou přecitlivělost. Všímavost v sobě většinou nese možnost rozhodnout se, zda se tím, čeho si všimnu, budu dál zabývat, nebo to nechám plavat.<br />\nVětší nevýhodou všímavosti je to, že v běžném jazyce se vztahuje většinou jen k nějakému dílčímu jevu či prožitku. Nicméně mindfulness znamená plně prožívat přítomnost, ať už je zrovna pozornost zaměřena na detaily (např. bod doteky těla se zemí) nebo vnímáme celek (např. celé tělo). </p>\n<p>Další často používaný překlad mindfulness - <b>bdělost</b> - je v psychologii používaný jako synonymum termínu vigilita – tj. stav opačný ke spánku či komatu. V kontextu buddhismu či jiných spirituálních tradic samozřejmě můžeme mluvit o duchovní bdělosti či bdělé pozornosti. Otázkou je, co je opakem bdělosti v rámci meditační praxe. Nebdělost nebo nebdělá pozornost? To zní podivně. Ospalá či unavená pozornost nebo nepozornost? V buddhismu můžeme bdělost chápat jako cestu k Buddhovu „probuzení“. Slovo Buddha má ostatně ostatně indoevropský kořen „bud“ - buditi, bdíti. Takže bdělost je skvělá metafora, ale právě jen metafora. Je to vhodný překlad v duchovní literatuře, ale nikoliv již v literatuře psychologické či lékařské.  </p>\n<p>Termín <b>vědomí</b> je v lékařství a psychologii definován jako stav, kdy člověk vnímá, plně si uvědomuje sebe sama a kdy na podněty reaguje ze své vůle. V různých situacích jsou zdůrazňovány různé aspekty vědomí – někdy je to schopnost reagovat na podněty, jindy zase schopnost uvědomovat si sebe jako jednající subjekt. Termín vědomí má nesmírně široký a nejasný význam i ve filosofii. O povaze vědomí a jeho vztahu k fyzikálním procesům v mozku (tzv. mind-body problem) neexistuje dosud shoda. Problémem termínu vědomí je tedy jeho značná významová šířka.<br />\nTermín <b>uvědomování</b> je přesnější. Většina lidí dobře rozumí slovesu uvědomovat si, např.: uvědomuji si, že právě teď čtu tento článek. To je výhoda, ale zároveň to může být zavádějící, protože uvědomovat si má i významy, které s mindfulness nejsou slučitelné. Abychom to lépe pochopili bude dobré udělat malý exkurz do angličtiny.  </p>\n<p>Jako uvědomování se do češtiny většinou překládá anglický termín awareness. Awareness má ovšem k mindfulness velmi blízko. Někteří autoři, například barmský učitel U Tejaniya, používají oba výrazy jako synonyma. Jiní autoři dokonce vůbec nepoužívají mindfulness, ale pouze awareness. Autoři, kteří se zabývají lékařským využitím mindfulness většinou definují mindfulness jako zvláštní druh awareness.</p>\n<ul>\n<li>\n\"Mindfulness is awareness that arises from paying attention on purpose, in the present moment, nonjudgmentally.“ (Jon Kabat-Zinn) </li>\n<li>\"Mindfulness is the aware, balanced acceptance of the present experience. It isn\'t more complicated than that.  It is opening to or receiving the present moment, pleasant or unpleasant, just as it is, without either clinging to it or rejecting it.\" (Sylvia Boorstein)</li>\n<li>„Mindfulness means maintaining a moment-by-moment awareness of our thoughts, feelings, bodily sensations, and surrounding environment.“ (často používaná definice ze stránek <a href=\"http://greatergood.berkeley.edu/topic/mindfulness/definition\">University of California</a>\n<p>Aby to nebylo tak jednoduché, jiné definice mindfulness vycházejí z pojmů attention (pozornost), consciousness (vědomí) či experience (prožívání či zkušenost) viz třeba tento (neúplný) <a target=\"new\" href=\"http://pasadenatherapist.wordpress.com/2008/06/11/11-definitions-of-mindfulness/\">seznam</a>. </p>\n<p>Společným znakem všech definic mindfulness je však vždy důraz na přítomný okamžik. Pozor, nejde jen o to, že si uvědomujeme v přítomném okamžiku, protože koneckonců vše se děje v přítomnosti. Jde o  uvědomování toho, JAK se to děje v přítomného okamžiku – předmětem tohoto uvědomování jsou aktuálně probíhající děje v těle a v mysli.<br />\nUveďme příklad. Pokud prohlásím: „Uvědomuji si, jak jsem neschopný.“, uvědomuji si výsledek procesu hodnocení či posuzování sebe sama. Ale neuvědomuji si samotný proces posuzování. Je to jako kdybych se díval na film a byl tak vtažen do děje, že bych si uvědomoval jen děj filmu a ne už fakt, že právě sleduji film. Podobně nepřítomně si mohu uvědomovat vzpomínky na minulost, plány do budoucna, hodnocení či jiné představy. V takovém případě nejde o mindfulness. Když si naopak uvědomím, jak probíhá samotný proces posuzování a prohlásím: „Uvědomuji si, že právě teď sám sebe posuzuji jako neschopného.“, pak je to mindfulness. Je proto problematické překládat mindfulness prostě jen jako uvědomování, protože jde o zvláštní druh uvědomování – uvědomování si jak v přítomnosti probíhají procesy v těle a v mysli.<br />\nZ termínu uvědomování či vědomí je možno snadno vytvořit přídavné jméno vědomý/á a příslovce vědomě – např. „vědomá chůze“ nebo „jde vědomě“. Problémem, podobně jako u bdělosti, je opak těchto termínů. „Jde bezvědomě.“ je zjevný nesmysl. „Jde nevědomě.“ už zní trochu lépe, ale nevědomí má v psychologii zase specifický význam spojený s Freudovskou a Jungovskou psychoanalýzou. Oproti tomu „jde nevšímavě“ dává jasný smysl.<br />\nPokud používáme termín plné vědomí, můžeme použít opis „jde s plným vědomím“. Ovšem opačný význam - „jde bez plného vědomí“ nebo „nejde s plným vědomím“ je sice srozumitelný, nicméně již dosti zdlouhavý a trochu kostrbatý.<br />\nA konečně, je možné mindfulness nepřekládat a pokývat hlavou nad tím, jak dominantní vliv na nás má anglosaský svět. Mindfulness zní celkem dobře jako název různých programů či organizací i v českém prostředí. Nicméně to neřeší problém, jak toto slovo použít jako přídavné jméno či příslovce. Můžeme říci „dýchejte s mindfulness.“ nebo dokonce „dýchejte mindful“, ale zní to divně a nakonec stejně nejspíš dojde na nějaký český ekvivalent typu dýchejte všímavě či vědomě.<br />\nKlobouk dolů, pokud jste dočetli až sem. Budu rád za Vaše názory, jak překládat mindfulness. A rád je zde uveřejním. </p>\n</li></ul>\";s:12:\"safe_summary\";s:828:\"<div align=\"center\"><img width=\"300px\" src=\"images/mindfulness_chinese.jpg\" /><br />\n<i>Čínský znak pro mindfulness se skládá ze dvou symbolů - nahoře  \"teď, tento okamžik\", dole \"srdce/mysl\".</i></div>\n<p><br /><br />\nJednou jsem se začal skoro hádat s kamarádkou Ivou, jak překládát „mindfulness“. Iva překládá z francouzštiny knížky vietnamského mnicha Thich Nhat Hanha a používá termín „plné vědomí“. Já zase většinou používám „všímavost“. Myšlení se mi rozjelo a vymýšlelo argumenty proč je můj překlad vhodný – i když určitě ne dokonalý. V tom zazněl zvoneček. Používáme ten zvoneček, abychom se zastavili, vrátili do přítomného okamžiku a třikrát se nadechli a vydechli. Jiná kamarádka si všimla naší počínající hádky a zazvonila.</p>\n\";}}}s:10:\"field_tags\";a:1:{s:3:\"und\";a:1:{i:0;a:1:{s:3:\"tid\";s:1:\"3\";}}}s:11:\"field_image\";a:0:{}}',0,1668119584,1),('field:node:76','a:3:{s:4:\"body\";a:1:{s:3:\"und\";a:1:{i:0;a:5:{s:5:\"value\";s:1086:\"<div align=\"center\"><img width=\"700px\" src=\"/images/frantisek_lotus.jpg\">\r\n<img width=\"700px\" src=\"/images/frantisek_jan_horak.jpeg\">\r\n</div>\r\n<i>Bratři vepři, sestry svině! Milá prasata! Pochválen buď náš Stvořitel, neboť on vás krmí, dává vám pomeje a šrot, dává vám bahno, ve kterém se můžete rochnit. Oslavujte Pána, dobrořečte a chrochtejte mu!</i>\r\n<div align=\"right\">Sv. František </div>\r\n \r\n<i>Když František kázal, tak při tom tančil a zpíval, proto je i vyprávění o Františkovi roztančené a rozezpívané. Byl to svým způsobem extremista; když plnil svoje poslání, tak nešetřil tělo, a tak se taky snažím moc nešetřit a zkoumat hranice svých sil. \r\nVyprávění legend bylo u samého počátku evropského divadla, tak se inspiruji u jarmarečních vypravěčů a u začátků commedie dell arte a hledám vyjádření, které je zábavné pro dnešního diváka. Mám totiž pocit, že vyprávění příběhů mezi lidmi ubývá, a tak chci vyprávět.<i>\r\n<div align=\"right\">Jan Horák </div><br>\r\n\r\nVstupné dobrovolné\r\n\";s:7:\"summary\";s:73:\"<div align=\"center\"><img width=\"700px\" src=\"/images/frantisek_lotus.jpg\">\";s:6:\"format\";s:9:\"full_html\";s:10:\"safe_value\";s:1126:\"<div align=\"center\"><img width=\"700px\" src=\"/images/frantisek_lotus.jpg\" /><br />\n<img width=\"700px\" src=\"/images/frantisek_jan_horak.jpeg\" />\n</div>\n<p><i>Bratři vepři, sestry svině! Milá prasata! Pochválen buď náš Stvořitel, neboť on vás krmí, dává vám pomeje a šrot, dává vám bahno, ve kterém se můžete rochnit. Oslavujte Pána, dobrořečte a chrochtejte mu!</i></p>\n<div align=\"right\">Sv. František </div>\n<p><i>Když František kázal, tak při tom tančil a zpíval, proto je i vyprávění o Františkovi roztančené a rozezpívané. Byl to svým způsobem extremista; když plnil svoje poslání, tak nešetřil tělo, a tak se taky snažím moc nešetřit a zkoumat hranice svých sil.<br />\nVyprávění legend bylo u samého počátku evropského divadla, tak se inspiruji u jarmarečních vypravěčů a u začátků commedie dell arte a hledám vyjádření, které je zábavné pro dnešního diváka. Mám totiž pocit, že vyprávění příběhů mezi lidmi ubývá, a tak chci vyprávět.<i></i></i></p>\n<div align=\"right\">Jan Horák </div>\n<p><br /></p>\n<p>Vstupné dobrovolné</p>\n\";s:12:\"safe_summary\";s:82:\"<div align=\"center\"><img width=\"700px\" src=\"/images/frantisek_lotus.jpg\" />\n</div>\";}}}s:10:\"field_tags\";a:0:{}s:11:\"field_image\";a:0:{}}',0,1668364748,1),('field:node:77','a:1:{s:4:\"body\";a:1:{s:3:\"und\";a:1:{i:0;a:5:{s:5:\"value\";s:576:\"<div align=\"center\"><img src=\"/images/generosity_small.jpg\"></div>\r\n<br>\r\nDobrovolný příspěvek za učení umožňuje účast lidem, kteří mají méně financí - např. studenti, důchodci, single rodiče či nezaměstnaní. \r\nDobrovolný příspěvek je také příležitostí rozvíjet štědrost - s úplnou svobodou, bez pocitu závazku, ocenit inspirace, které mi učení přineslo. \r\nPříspěvěk také pomůže, aby z učení mohli mít v budoucnu užitek další lidé na podobných kurzech.   \r\nKaždopádně dávejte tolik, aby vám to dělalo radost! \r\n\r\n\r\n\";s:7:\"summary\";s:0:\"\";s:6:\"format\";s:9:\"full_html\";s:10:\"safe_value\";s:596:\"<div align=\"center\"><img src=\"/images/generosity_small.jpg\" /></div>\n<p><br /><br />\nDobrovolný příspěvek za učení umožňuje účast lidem, kteří mají méně financí - např. studenti, důchodci, single rodiče či nezaměstnaní.<br />\nDobrovolný příspěvek je také příležitostí rozvíjet štědrost - s úplnou svobodou, bez pocitu závazku, ocenit inspirace, které mi učení přineslo.<br />\nPříspěvěk také pomůže, aby z učení mohli mít v budoucnu užitek další lidé na podobných kurzech.<br />\nKaždopádně dávejte tolik, aby vám to dělalo radost! </p>\n\";s:12:\"safe_summary\";s:0:\"\";}}}}',0,1668143399,1),('field:node:78','a:1:{s:4:\"body\";a:1:{s:3:\"und\";a:1:{i:0;a:5:{s:5:\"value\";s:1880:\"<div align=\"center\"><img src=\"/images/remeslo.jpg\"></div><br>\r\n\r\nTato meditace je zaměřena na praktické využití všímavosti. Cíle meditace je jasné uvědomění situace ve které se nacházíte a propojení smyslových vjemů, myšlení, pocitů a záměrů. \r\nPřed touto meditací je ideální udělat ještě krátkou meditaci <a href=\"/meditace_prostor\">Prostor k nadechnutí</a>. \r\nAle pokud není čas nebo chuť můžeme se na chvíli zastavit a začít si uvědomovat, co se děje právě teď:  \r\n\r\n<ul><li>Kde právě jste? Co vidíte? Co slyšíte. Jací další lidé jsou kolem Vás. Jaké máte možnosti.</li>\r\n<li>V jaké pozici je Vaše tělo a kde se dotýká země či jiné podložky? Vnímáte nějaké napětí v těle? Pokud ano dovolte mu, aby se uvolnilo.</li>\r\n<li>Co chcete dělat?  Máte jasnou představu o výsledku? </li>\r\n<li>Proč to chcete dělat? <b>Toto je nejdůležitější krok celé meditace.</b> Co důležitého to přinese Vám či někomu jinému. Jde o vědomé rozhodnutí nebo o navyklou reakci. Ovlivňuje Vás chtivost nebo odpor?  Lpíte na výsledku a obáváte se neúspěchu?  Nebo jste k sobě laskaví a přijímáte, že můžete udělat to nejlepší, co dokážete, ale nejste dokonalí a některé věci nemůžete ovlivnit? </li>\r\n<li>Jak to uděláte? Jaký bude další krok, jaké pomůcky či informace k tomu potřebujete apod. Kolik toho chcete stihnout v čase, který máte k dispozici? </li>\r\n</ul>\r\n\r\nJednotlivým bodům věnujte jen pár vteřin, nezačínejte o nich dlouze přemýšlet. Pokud Vás myšlení začne vtahovat, všimněte si toho a přejděte k dalšímu bodu.\r\nTuto meditaci můžete dělat kdekoliv a tak často, jak si vzpomenete. Nejužitečnější je ovšem před náročnějšími činnostmi. \r\nPo jistém tréninku je možné zvládnout tuto meditaci během pár vteřin. \r\n\r\n\";s:7:\"summary\";s:0:\"\";s:6:\"format\";s:9:\"full_html\";s:10:\"safe_value\";s:1907:\"<div align=\"center\"><img src=\"/images/remeslo.jpg\" /></div>\n<p><br /></p>\n<p>Tato meditace je zaměřena na praktické využití všímavosti. Cíle meditace je jasné uvědomění situace ve které se nacházíte a propojení smyslových vjemů, myšlení, pocitů a záměrů.<br />\nPřed touto meditací je ideální udělat ještě krátkou meditaci <a href=\"/meditace_prostor\">Prostor k nadechnutí</a>.<br />\nAle pokud není čas nebo chuť můžeme se na chvíli zastavit a začít si uvědomovat, co se děje právě teď:  </p>\n<ul>\n<li>Kde právě jste? Co vidíte? Co slyšíte. Jací další lidé jsou kolem Vás. Jaké máte možnosti.</li>\n<li>V jaké pozici je Vaše tělo a kde se dotýká země či jiné podložky? Vnímáte nějaké napětí v těle? Pokud ano dovolte mu, aby se uvolnilo.</li>\n<li>Co chcete dělat?  Máte jasnou představu o výsledku? </li>\n<li>Proč to chcete dělat? <b>Toto je nejdůležitější krok celé meditace.</b> Co důležitého to přinese Vám či někomu jinému. Jde o vědomé rozhodnutí nebo o navyklou reakci. Ovlivňuje Vás chtivost nebo odpor?  Lpíte na výsledku a obáváte se neúspěchu?  Nebo jste k sobě laskaví a přijímáte, že můžete udělat to nejlepší, co dokážete, ale nejste dokonalí a některé věci nemůžete ovlivnit? </li>\n<li>Jak to uděláte? Jaký bude další krok, jaké pomůcky či informace k tomu potřebujete apod. Kolik toho chcete stihnout v čase, který máte k dispozici? </li>\n</ul>\n<p>Jednotlivým bodům věnujte jen pár vteřin, nezačínejte o nich dlouze přemýšlet. Pokud Vás myšlení začne vtahovat, všimněte si toho a přejděte k dalšímu bodu.<br />\nTuto meditaci můžete dělat kdekoliv a tak často, jak si vzpomenete. Nejužitečnější je ovšem před náročnějšími činnostmi.<br />\nPo jistém tréninku je možné zvládnout tuto meditaci během pár vteřin. </p>\n\";s:12:\"safe_summary\";s:0:\"\";}}}}',0,1668117544,1),('field:node:79','a:1:{s:4:\"body\";a:1:{s:3:\"und\";a:1:{i:0;a:5:{s:5:\"value\";s:1896:\"<div align=\"center\"><img width=\"300\" src=\"https://fbcdn-sphotos-h-a.akamaihd.net/hphotos-ak-xpf1/v/t1.0-9/1517425_1555757597986282_8794686753807892716_n.jpg?oh=7c02e53b05b19ce3d17f3d073f0f2caf&oe=54E0F93B&__gda__=1425535313_24244e1958533d4135037f4956c54004\"></div><br>\r\n\r\n1. setkání - Čtvero zakotvení \r\n- meditace zakotvení v pěti smyslech\r\n- zakotvení ve mezilidských vztazích - Důležité osoby (příjemné i nepříjemné) zaznamenáme do soustředných kruhů - nejblíže ve středu jsou ty osoby, které mám rád, nejdále ty, které opravdu nemusím.\r\n- zakotvení v institucích (škola, práce, úřady, zájmová sdružení apod.) - Instituce zaznamenáme podobně jako osoby, můžeme i na stejný papír.\r\n- zakotvení v cílech - co důležitého chci udělat dnes, za měsíc, za rok, za pět let\r\nCíl: Ujasnění aktuálních možností, zdrojů, priorit a životních cílů\r\n<br>\r\n2. setkání - Vděčnost\r\nNajděte postupně alespoň deset věcí za které jste vděční. Ve více lidech je možno tyto věci sdílet několikrát v kruhu a nechat řečené vždy chvíli rezonovat. Čím kratší popis tím lépe, stačí jedno či dvě slova. \r\nCíl: Podpora, obnovení sebedůvěry, radost ze života\r\n<br>\r\n3. setkání - Cesta za vnitřním dítětem \r\nInspiroval jsem se technikou, kterou zpracovala moje kolegyně Jana Szomolányiová -  ke stažení <a href=\"/files/Technika_dite.pdf\">zde</a> (instrukce začínají na str. 5).\r\nCíl: Obnovení kontaktu se základními potřebami\r\n<br>\r\n4. setkání - Zpětná vazba\r\n- Popište objektivně, co jste zažili (co jste viděli a slyšeli). \r\n- Popište co důležitého vám dalo a co důležitého vám naopak chybělo.\r\n- Navrhněte konkrétní změny, zkuste vzít ohled i na potřeby ostatních -  studentů a učitelů.\r\nCíl: Efektivní komunikace vedoucí k dosažení vzájemné spokojenosti\r\n<br>\";s:7:\"summary\";s:0:\"\";s:6:\"format\";s:9:\"full_html\";s:10:\"safe_value\";s:2025:\"<div align=\"center\"><img width=\"300\" src=\"https://fbcdn-sphotos-h-a.akamaihd.net/hphotos-ak-xpf1/v/t1.0-9/1517425_1555757597986282_8794686753807892716_n.jpg?oh=7c02e53b05b19ce3d17f3d073f0f2caf&amp;oe=54E0F93B&amp;__gda__=1425535313_24244e1958533d4135037f4956c54004\" /></div>\n<p><br /></p>\n<p>1. setkání - Čtvero zakotvení<br />\n- meditace zakotvení v pěti smyslech<br />\n- zakotvení ve mezilidských vztazích - Důležité osoby (příjemné i nepříjemné) zaznamenáme do soustředných kruhů - nejblíže ve středu jsou ty osoby, které mám rád, nejdále ty, které opravdu nemusím.<br />\n- zakotvení v institucích (škola, práce, úřady, zájmová sdružení apod.) - Instituce zaznamenáme podobně jako osoby, můžeme i na stejný papír.<br />\n- zakotvení v cílech - co důležitého chci udělat dnes, za měsíc, za rok, za pět let<br />\nCíl: Ujasnění aktuálních možností, zdrojů, priorit a životních cílů<br />\n<br /><br />\n2. setkání - Vděčnost<br />\nNajděte postupně alespoň deset věcí za které jste vděční. Ve více lidech je možno tyto věci sdílet několikrát v kruhu a nechat řečené vždy chvíli rezonovat. Čím kratší popis tím lépe, stačí jedno či dvě slova.<br />\nCíl: Podpora, obnovení sebedůvěry, radost ze života<br />\n<br /><br />\n3. setkání - Cesta za vnitřním dítětem<br />\nInspiroval jsem se technikou, kterou zpracovala moje kolegyně Jana Szomolányiová -  ke stažení <a href=\"/files/Technika_dite.pdf\">zde</a> (instrukce začínají na str. 5).<br />\nCíl: Obnovení kontaktu se základními potřebami<br />\n<br /><br />\n4. setkání - Zpětná vazba<br />\n- Popište objektivně, co jste zažili (co jste viděli a slyšeli).<br />\n- Popište co důležitého vám dalo a co důležitého vám naopak chybělo.<br />\n- Navrhněte konkrétní změny, zkuste vzít ohled i na potřeby ostatních -  studentů a učitelů.<br />\nCíl: Efektivní komunikace vedoucí k dosažení vzájemné spokojenosti<br />\n<br /></p>\n\";s:12:\"safe_summary\";s:0:\"\";}}}}',0,1668505729,1),('field:node:8','a:1:{s:4:\"body\";a:1:{s:3:\"und\";a:1:{i:0;a:5:{s:5:\"value\";s:466:\"Záznam diskuse o smysluplnosti meditace mimo buddhistický kontext. Diskusi uvedl Honza Burian, dále se zúčastnili například Tomáš Vystrčil, Jarda Chýle, Honza Kotas, Ondra Skála a další. Diskuse se konala na jaře 2012 v <a href=\"http://www.centrumlotus.cz/\"> Centru Lotus</a>.\r\n<br>\r\n<iframe width=\"560\" height=\"315\" src=\"//www.youtube.com/embed/Fil_hcq0zyQ\" frameborder=\"0\" allowfullscreen></iframe>\r\n<i>Kamera: Honza Šípek\r\nZvuk: Martin Vlček</i>\";s:7:\"summary\";s:0:\"\";s:6:\"format\";s:9:\"full_html\";s:10:\"safe_value\";s:493:\"<p>Záznam diskuse o smysluplnosti meditace mimo buddhistický kontext. Diskusi uvedl Honza Burian, dále se zúčastnili například Tomáš Vystrčil, Jarda Chýle, Honza Kotas, Ondra Skála a další. Diskuse se konala na jaře 2012 v <a href=\"http://www.centrumlotus.cz/\"> Centru Lotus</a>.<br />\n<br /></p>\n<iframe width=\"560\" height=\"315\" src=\"//www.youtube.com/embed/Fil_hcq0zyQ\" frameborder=\"0\" allowfullscreen=\"\"></iframe><p><i>Kamera: Honza Šípek<br />\nZvuk: Martin Vlček</i></p>\n\";s:12:\"safe_summary\";s:0:\"\";}}}}',0,1668418416,1),('field:node:80','a:1:{s:4:\"body\";a:1:{s:3:\"und\";a:1:{i:0;a:5:{s:5:\"value\";s:1734:\"<div align=\"center\"> <img width=\"400\" src=\"/images/winter_walk.jpg\">\r\n<i>I procházka může být meditací.</i></div><br>\r\n\r\nZveme Vás na Den v přítomnosti. Chceme potkat staré přátele i nové známé, společně prožít pohodu a srandu a zároveň se častěji zastavovat a plně si uvědomovat, jaké bohatství nám přináší přítomný okamžik. \r\nSejdeme se dopoledne (9:30) v meditačním centru Lotus. Přivítáme se u čaje a pak si v tichu zameditujeme. Pokud nemáte s meditací zkušenost, dostanete jednoduché a srozumitelní instrukce. Meditace je zaměřená na rozvíjení schopnosti plně prožívat přítomnost (<a href=\"/http://praveted.info/vsimavost_mindfulness\">mindfulness</a>) a není závislá na žádné náboženské tradici. Pokud se Vám nebude chtít, tak meditovat nemusíte. Můžete sebou vzít i děti, ale je dobré, aby je v čase meditace měl kdo hlídat.\r\nOběd můžeme také proměnit v meditaci. Dáme si dobroty, které přineseme sebou a vzájemně se jimi pohostíme. Po obědě (kolem 13h) vyrazíme na výlet. Půjdeme pěšky přes Letnou do Stromovky. Můžeme trochu meditovat, ale i povídat si nebo hrát pohybové hry v přírodě. Pokud se nám bude chtít, tak můžeme pak ještě zajít do čajovny. \r\nV průběhu dne je možné kdykoliv odejít.\r\n\r\n<b>Kdy</b>: sobota 17. ledna 2015, 9:30h (přijďte prosím včas)\r\n<b>Kde</b>: Lotus, Praha, Staré město, Dlouhá 2, 4. patro\r\n<b>Co za to</b>: Můžete dát dobrovolný příspěvek centru Lotus\r\nNa staré přátele i nové známé se těší: <a href=\"/kontakt\">Honza Burian</a> a <a href=\"http://www.osobnirozvoj.cz/kdo-jsme-2/\">Franta Cihlář</a>\r\nPřihlásit se můžete na mail: honzaburian@seznam.cz \r\n\";s:7:\"summary\";s:416:\"<div align=\"center\"> \r\n\r\n<img width=\"400\" src=\"/images/winter_walk.jpg\">\r\n\r\nMeditace v tichu i výlet do přírody, možnost potkat nové známé i staré přátele. Chceme společně prožít pohodu a srandu a zároveň se častěji zastavovat a plně si uvědomovat, jaké bohatství nám přítomný okamžik přináší. \r\nsobota 17. ledna 2015, 9:30h \r\n<a href=\"/den_v_pritomnosti\">Více informací</a> \r\n</div>\";s:6:\"format\";s:9:\"full_html\";s:10:\"safe_value\";s:1834:\"<div align=\"center\"> <img width=\"400\" src=\"/images/winter_walk.jpg\" /><br />\n<i>I procházka může být meditací.</i></div>\n<p><br /></p>\n<p>Zveme Vás na Den v přítomnosti. Chceme potkat staré přátele i nové známé, společně prožít pohodu a srandu a zároveň se častěji zastavovat a plně si uvědomovat, jaké bohatství nám přináší přítomný okamžik.<br />\nSejdeme se dopoledne (9:30) v meditačním centru Lotus. Přivítáme se u čaje a pak si v tichu zameditujeme. Pokud nemáte s meditací zkušenost, dostanete jednoduché a srozumitelní instrukce. Meditace je zaměřená na rozvíjení schopnosti plně prožívat přítomnost (<a href=\"/http://praveted.info/vsimavost_mindfulness\">mindfulness</a>) a není závislá na žádné náboženské tradici. Pokud se Vám nebude chtít, tak meditovat nemusíte. Můžete sebou vzít i děti, ale je dobré, aby je v čase meditace měl kdo hlídat.<br />\nOběd můžeme také proměnit v meditaci. Dáme si dobroty, které přineseme sebou a vzájemně se jimi pohostíme. Po obědě (kolem 13h) vyrazíme na výlet. Půjdeme pěšky přes Letnou do Stromovky. Můžeme trochu meditovat, ale i povídat si nebo hrát pohybové hry v přírodě. Pokud se nám bude chtít, tak můžeme pak ještě zajít do čajovny.<br />\nV průběhu dne je možné kdykoliv odejít.</p>\n<p><b>Kdy</b>: sobota 17. ledna 2015, 9:30h (přijďte prosím včas)<br />\n<b>Kde</b>: Lotus, Praha, Staré město, Dlouhá 2, 4. patro<br />\n<b>Co za to</b>: Můžete dát dobrovolný příspěvek centru Lotus<br />\nNa staré přátele i nové známé se těší: <a href=\"/kontakt\">Honza Burian</a> a <a href=\"http://www.osobnirozvoj.cz/kdo-jsme-2/\">Franta Cihlář</a><br />\nPřihlásit se můžete na mail: <a href=\"mailto:honzaburian@seznam.cz\">honzaburian@seznam.cz</a> </p>\n\";s:12:\"safe_summary\";s:432:\"<div align=\"center\">\n<p><img width=\"400\" src=\"/images/winter_walk.jpg\" /></p>\n<p>Meditace v tichu i výlet do přírody, možnost potkat nové známé i staré přátele. Chceme společně prožít pohodu a srandu a zároveň se častěji zastavovat a plně si uvědomovat, jaké bohatství nám přítomný okamžik přináší.<br />\nsobota 17. ledna 2015, 9:30h<br />\n<a href=\"/den_v_pritomnosti\">Více informací</a>\n</p></div>\n\";}}}}',0,1668191371,1),('field:node:81','a:3:{s:4:\"body\";a:1:{s:3:\"und\";a:1:{i:0;a:5:{s:5:\"value\";s:156:\"<i>Lotus potřebuje bahno, aby vyrostl a rozkvetl. Moudrost a laskavost se rodí, když porozumíme utrpení.</i>\r\n<div align=\"right\">Thich Nhat Hanh</div> \";s:7:\"summary\";s:0:\"\";s:6:\"format\";s:9:\"full_html\";s:10:\"safe_value\";s:162:\"<p><i>Lotus potřebuje bahno, aby vyrostl a rozkvetl. Moudrost a laskavost se rodí, když porozumíme utrpení.</i></p>\n<div align=\"right\">Thich Nhat Hanh</div>\n\";s:12:\"safe_summary\";s:0:\"\";}}}s:10:\"field_tags\";a:1:{s:3:\"und\";a:1:{i:0;a:1:{s:3:\"tid\";s:1:\"2\";}}}s:11:\"field_image\";a:0:{}}',0,1668107327,1),('field:node:82','a:1:{s:4:\"body\";a:1:{s:3:\"und\";a:1:{i:0;a:5:{s:5:\"value\";s:20183:\"<table style=\"width:100%\">\r\n	<tbody>\r\n		<tr>\r\n			<td>\r\n			<h1 class=\"rtecenter\">Mindfulness</h1>\r\n\r\n			<p class=\"rtecenter\"><em>Jak zvládat stres a emoce </em><br />\r\n			<em>díky plnému prožívání přítomného okamžiku.</em></p>\r\n			</td>\r\n			<td><img src=\"/images/ball-of-yarn.jpg\" style=\"float:right; height:200px\" /></td>\r\n		</tr>\r\n	</tbody>\r\n</table>\r\n\r\n<table align=\"left\" cellpadding=\"1\" cellspacing=\"10\" style=\"width:100%\">\r\n	<tbody>\r\n		<tr>\r\n			<th style=\"width:50%\"><a href=\"/co_je_mindfulness\">Co je všímavost (mindfulness)?</a></th>\r\n			<td style=\"width:10px\">&nbsp;</td>\r\n			<th><a href=\"/mindfulness\">Kurz Mindfulness</a></th>\r\n		</tr>\r\n		<tr>\r\n			<td style=\"background-color:rgb(256, 256, 256); text-align:justify; vertical-align:top\">\r\n			<p><strong>Všímavost</strong> je schopnost se zájmem a lehkostí prožívat přítomnost, zvládat přitom své emoce a zachovat si odstup od posuzujících myšlenek.</p>\r\n\r\n			<p><strong>Všímavost</strong> odhaluje, které reakce a postoje zvyšují stres a které nás od něj osvobozují.</p>\r\n\r\n			<p><strong>Všímavost</strong> tak vytváří větší prostor mezi podnětem a reakcí a umožňuje Vám najít dovednější odpověď na stresující situace.</p>\r\n\r\n			<p>Všímavost je možné rozvíjet pomocí pravidelného cvičení, při kterém vytrvale vracíte pozornost k tomu, co právě prožíváte. Postupně se tak můžete osvobodit od navyklých reakcí, které Vás udržují ve stresu. Podle <a href=\"/prinosy_vsimavosti\">klinicky ověřených výzkumů</a> dokáží všímavější lidé lépe zvládat:</p>\r\n\r\n			<ul>\r\n				<li>nepřehledné a stresující situace</li>\r\n				<li>nutkavé, stále dokola se vracející myšlenky</li>\r\n				<li>zahlcující nepříjemné emoce (zejména deprese, úzkost, vztek)</li>\r\n				<li>chronický stres, chronické bolesti, nespavost, vyčerpání</li>\r\n				<li>mezilidské vztahy a konflikty</li>\r\n			</ul>\r\n\r\n			<p class=\"rtecenter\"><br />\r\n			<strong><a href=\"/co_je_mindfulness\">Proč tomu tak je a jak všímavost funguje?</a></strong></p>\r\n			</td>\r\n			<td style=\"width:10px\">&nbsp;</td>\r\n			<td style=\"background-color:rgb(250, 250, 230); text-align:justify; vertical-align:top\">\r\n			<p>Kurz Mindfulness vychází z <a href=\"http://prinosy_vsimavosti\">klinicky ověřených</a> <a href=\"http://praveted.info/MBSR\">programů</a>, zaměřených na <strong>zvládání chronického stresu</strong>, depresí, úzkostí, chronické bolesti a psychosomatických obtíží. V průběhu <strong>osmi týdnů</strong> se pomocí jednoduchých cvičení všímavosti budete učit, jak být vyrovnanější, nepodléhat navyklým stresujícím reakcím a mít více radosti ze života.</p>\r\n\r\n			<p><strong>Komu jsou kurzy Mindfulness určeny?</strong></p>\r\n\r\n			<p><strong>Zdravým lidem</strong>, kteří chtějí být vyrovnanější, lépe zvládat stres, dělat více věcí pro radost, méně se obávat neúspěchu a být přátelštější k sobě i druhým.</p>\r\n\r\n			<p><strong>Lidem, kteří trpí vážnějšími zdravotními obtížemi</strong>, např. depresí, úzkostí, chronickou bolestí a psychosomatickými obtížemi. Viz <a href=\"/prinosy_vsimavosti\">seznam zdravotních obtíží</a>, při kterých je kurz mindfulness vhodnou léčbou.&nbsp;</p>\r\n\r\n			<p>Zvlášťe přínosný je rozvoj všímavosti pro <strong>zaměstnance, kteří jsou vystaveni stresu v práci nebo využijí všímavost při práci s lidmi.</strong></p>\r\n\r\n			<p>Kromě klasických <a href=\"/mindfulness\"><strong>kurzů Mindfulness </strong></a>nabízím nově i <strong><a href=\"/sebeprijeti\">kurzy Sebepřijetí </a></strong>zaměrené na rovíjení laskavosti.<br />\r\n			Pokud chcete vědět více o historii a struktuře kurzů, přečtěte si o <strong><a href=\"/MBSR\">lékařských programech MBSR a MBCT</a></strong></p>\r\n			</td>\r\n		</tr>\r\n	</tbody>\r\n</table>\r\n\r\n<table cellspacing=\"10\">\r\n	<tbody>\r\n		<tr>\r\n			<th class=\"rteleft\" colspan=\"3\"><a id=\"kontakt\" name=\"kontakt\"><strong>Jan Burian, Ph.D. - psychoterapeut a lektor</strong></a></th>\r\n		</tr>\r\n		<tr>\r\n			<td style=\"vertical-align:top; width:219px\">\r\n			<div class=\"rtecenter\"><img alt=\"\" src=\"/images/honza_UK_400.jpg\" style=\"width:200px\" /> <!-- jan_burian_cut_border.jpg\"> --></div>\r\n\r\n			<div class=\"rtecenter\"><strong>Jan Burian</strong></div>\r\n\r\n			<div class=\"rtecenter\">&nbsp;<br />\r\n			burian@praveted.info</div>\r\n\r\n			<div class=\"rtecenter\">Tel: +420 608 214 854</div>\r\n\r\n			<div class=\"rtecenter\">Účet: 1170194025/3030<br />\r\n			<a href=\"/images/qr_ucet.jpg\">QR kód pro platbu</a></div>\r\n			</td>\r\n			<td style=\"width:1px\">&nbsp;</td>\r\n			<td>\r\n			<p>Mým hlavním cílem je pomáhat lidem žít plnější a spokojenější život. Vytvářím pro Vás tyto stránky a vedu kurzy <a href=\"/co_je_mindfulness\">Mindfulness</a> zaměřené na <a href=\"/mindfulness\">zvládání stresu</a> a emocí. Nabízím <a href=\"/terapie\">psychoterapii</a> založenou na empatickém naslouchání, prožívání emocí a vnímání těla. Profesně se dále věnuji rozvoji empatie a všímavosti při <a href=\"/NVC\">komunikaci</a> a mediaci sporů.</p>\r\n\r\n			<p>Absolvoval jsem na všímavosti založený psychoterapeutický výcvik a trénink pro lektory <a href=\"/MBSR\">MBCT</a> organizovaný <a href=\"http://oxfordmindfulness.org/\">Centrem pro mindfulness v Oxfordu</a>. Vedl jsem již desítky osmi-týdenních a víkendových kurzů mindfulness nejen pro širokou veřejnost nebo firmy, ale např. i ve <a href=\"/mindfulness_ve_vezeni\">vězení</a>. Podílel jsem se na prvním <a href=\"/cesky_vyzkum\">českém neurovědeckém výzkumu meditace všímavosti</a>. Jako dobrovolník jsem mnoho let pomáhal rodinám, které pečují o své umírající, v hospici <a href=\"http://cestadomu.cz/\" target=\"blank\">Cesta domů</a>.</p>\r\n\r\n			<p>Bydlím v Praze se svou ženou a synem.</p>\r\n			<!--Spolupracuji se sdružením <a target=\"blank\" href=\"http://www.osobnirozvoj.cz/\">Osobní rozvoj</a> -->\r\n\r\n			<p><em>... sbírám odvahu, abych si připustil nedostatky a dokázal je ocenit jako příležitost k růstu. Protože lotosy rostou z bahna. Učím se zůstat s tím, co se děje právě teď. Dotýkat se toho, co je tak nepříjemné, že před tím uhýbám ... a pouštět to, co je tak příjemné, že na tom ulpívám.</em></p>\r\n			</td>\r\n		</tr>\r\n	</tbody>\r\n</table>\r\n\r\n<table align=\"left\" cellpadding=\"1\" cellspacing=\"10\" style=\"width:100%\">\r\n	<tbody>\r\n		<tr>\r\n			<th style=\"width:50%\"><a href=\"/terapie\">Psychoterapie</a></th>\r\n			<td style=\"width:10px\">&nbsp;</td>\r\n			<th><a href=\"/sebeprijeti\">Sebepřijetí - Jak se spřátelit sám se sebou</a></th>\r\n		</tr>\r\n		<tr>\r\n			<td class=\"rtecenter\" style=\"background-color:rgb(255, 255, 255); vertical-align:top\"><a href=\"/psychoterapie\"><img alt=\"\" src=\"/images/terapie_borsov.jpg\" style=\"width:300px\" /></a></td>\r\n			<td>&nbsp;</td>\r\n			<td class=\"rtecenter\" style=\"background-color: rgb(255, 255, 255); vertical-align: middle;\"><a href=\"/sebeprijeti\"><img alt=\"\" src=\"/images/sebeprijeti_row.jpg\" style=\"width: 400px; height: 106px;\" /></a></td>\r\n		</tr>\r\n		<tr>\r\n			<td style=\"background-color:rgb(250, 250, 230); text-align:justify; vertical-align:top\">\r\n			<p>Obvyklým cílem terapie je <strong>lépe zvládat obtížné životní situace a osobní problémy</strong> spojené se vztahy, rodinou, prací či zdravotním stavem. Nabízím individuální i párovou terapii založenou na empatickém naslouchání, prožívání emocí a vnímání těla.<br />\r\n			<strong>Nehodnotím, zda něco děláte dobře nebo špatně</strong>, ale mohu Vám pomoci rozpoznat, co je pro Vás skutečně důležité, a najít cesty, jak toho dosáhnout.<br />\r\n			Terapii nabízím také na <a href=\"http://praveted.info/terapeuticka_prochazka\">procházce v přírodě</a> nebo naopak online.</p>\r\n\r\n			<p class=\"rtecenter\"><strong><a href=\"/terapie\">Více o psychoterapii</a></strong></p>\r\n			</td>\r\n			<td>&nbsp;</td>\r\n			<td style=\"background-color:rgb(256, 256, 256); text-align:justify; vertical-align:top\">\r\n			<p><strong><a href=\"/sebeprijeti\">Sebepřijetí</a></strong> je základním pilířem duševního zdraví. Série setkání Sebepřijetí je založena na klinicky ověřených kurzech Mindful self-compassion a Mindfulness-based compassionate living. Naučíte se rozvíjet <strong>přátelský a laskavý postoj (nejen) k s</strong><strong>obě. </strong>Získané dovednosti Vám pomohou získat větší lehkost a pohodu v každodenním životě i větší odolnost a stabilitu při zvládání náročných situací. Zjisíte, že laskavost je efektivnější a hlavně zdravější motivace než touha po úspěchu a obava ze selhání.&nbsp;</p>\r\n\r\n			<p class=\"rtecenter\"><a href=\"/sebeprijeti\"><strong>Více o kurzu Sebepřijetí</strong></a></p>\r\n			</td>\r\n		</tr>\r\n		<tr>\r\n			<td style=\"text-align:justify; vertical-align:top\">&nbsp;</td>\r\n			<td>&nbsp;</td>\r\n			<td>&nbsp;</td>\r\n		</tr>\r\n		<tr>\r\n			<th style=\"vertical-align:top\"><a href=\"/focusing\">Focusing - mindfulness při práci s emocemi</a></th>\r\n			<td>&nbsp;</td>\r\n			<th><a href=\"/mindfulness_a_nenasilna_komunikace\">Nenásilná komunikace</a></th>\r\n		</tr>\r\n		<tr>\r\n			<td class=\"rtecenter\" style=\"vertical-align:top\"><a href=\"/focusing\"><img alt=\"\" src=\"/images/emotions.png\" style=\"width: 300px; height: 222px;\" /></a></td>\r\n			<td>&nbsp;</td>\r\n			<td class=\"rtecenter\" style=\"vertical-align: middle;\"><a href=\"/nvc\"><img alt=\"\" src=\"/images/bridge.jpg\" style=\"height: 193px; width: 400px;\" /></a></td>\r\n		</tr>\r\n		<tr>\r\n			<td style=\"background-color:rgb(256, 256, 256); text-align:justify; vertical-align:top\">\r\n			<p><strong><a href=\"/focusing\">Focusing</a></strong> je na všímavosti založená metoda umožňující <strong>lépe porozumět emocím, přijmout je a učinit z nich spojence. </strong>Focusing Vám může pomoci:</p>\r\n\r\n			<ul>\r\n				<li>zvládat emoce, které doprovázejí např. konflikty ve vztazích, obavy ze selhání nebo ztrátu blízkého člověka. Péči kterou venujeme emocím léčí</li>\r\n				<li>léčit emoční zranění z minulosti.</li>\r\n				<li>využít emoce jako rádce při důležitých rozhodnutích</li>\r\n			</ul>\r\n\r\n			<p class=\"rtecenter\"><a href=\"/focusing\"><strong>Více o kurzu Focusing</strong></a></p>\r\n			</td>\r\n			<td>&nbsp;</td>\r\n			<td style=\"background-color:rgb(250, 250, 230); text-align:justify; vertical-align:top\">\r\n			<p><strong><a href=\"/mindfulness_a_nenasilna_komunikace\">Nenásilná komunikace</a></strong> je praktická metoda zaměřená na empatické porozumění a zvládání konfliktů. Základem je uvědomit si, co je pro mne v dané situaci opravdu důležité, jasně to vyjadřovat a zároveň naslouchat tomu, co je důležité pro druhé. Cílem je najít řešení, které uspokojí všechny zúčastněné. Díky tomu mohou být konflikty vnímány jako příležitost a ne jako překážka.</p>\r\n\r\n			<p class=\"rtecenter\"><strong><a href=\"/mindfulness_a_nenasilna_komunikace\">Více o kurzu Nenásilná komunikace</a></strong></p>\r\n\r\n			<p class=\"rtecenter\">&nbsp;</p>\r\n			</td>\r\n		</tr>\r\n	</tbody>\r\n</table>\r\n\r\n<p>&nbsp;</p>\r\n\r\n<table align=\"left\" cellpadding=\"1\" cellspacing=\"10\" style=\"width:100%\">\r\n	<tbody>\r\n		<tr>\r\n			<th colspan=\"3\" style=\"text-align:justify; vertical-align:top\"><a href=\"/blog\">Inspirace pro všímavý život</a></th>\r\n		</tr>\r\n		<tr>\r\n			<td style=\"vertical-align:top\">\r\n			<p><strong>Všímavost (Mindfulness)</strong></p>\r\n\r\n			<p><a href=\"/jak_cvicit_vsimavost\">Jak cvičit všímavost</a></p>\r\n\r\n			<p><a href=\"/stresavsimavost\">Stres a všímavost</a></p>\r\n\r\n			<p><a href=\"/vsimavost_mindfulness\">Myšlení, emoce a všímavost</a></p>\r\n\r\n			<p><a href=\"http://praveted.info/kazdodenni_vsimavost\">Jak udržet všímavost v každodenním životě?</a></p>\r\n\r\n			<p>&nbsp;</p>\r\n\r\n			<p><strong>Další inspirace</strong></p>\r\n\r\n			<p><a href=\"http://praveted.info/rozhovor_Dan_Harris\">Mindfulness pro skeptiky</a></p>\r\n\r\n			<p><a href=\"http://praveted.info/jak_prekladat_mindfulness\">Jak překládat mindfulness</a></p>\r\n\r\n			<p><a href=\"/etika\">Každodenní etika </a></p>\r\n\r\n			<p><a href=\"/pratelsky_zajem\">Přátelství - v malých i větších dávkách</a></p>\r\n\r\n			<p><a href=\"/rozpravy\">Buddhovy rozpravy pro nebuddhisty</a></p>\r\n\r\n			<p><a href=\"/blog\">Všechny inspirace ...</a></p>\r\n\r\n			<p>&nbsp;</p>\r\n			</td>\r\n			<td>&nbsp;</td>\r\n			<td style=\"text-align:justify; vertical-align:top\">\r\n			<p><strong>Doporučuji:</strong></p>\r\n\r\n			<p><a href=\"http://praveted.info/sekularni_nirvana\">Sekulární nirvána - Jak západní medicína objevila jádro Buddhova učení</a></p>\r\n\r\n			<p><a href=\"/vsimavost_ve_vztazich_clanek\">Všímavost v mezilidských vztazích</a></p>\r\n\r\n			<p><a href=\"/mindfulness_a_emoce\">Mindfulness a emoce</a></p>\r\n\r\n			<p>&nbsp;</p>\r\n\r\n			<p><strong>Cvičení (meditace) všímavosti</strong></p>\r\n\r\n			<p><a href=\"/jak_cvicit_vsimavost\">Vyzkoušejete si meditaci všímavosti </a></p>\r\n\r\n			<p><a href=\"/meditace_vsimavosti_mindfulness\">Co meditace všímavosti není</a></p>\r\n\r\n			<p><a href=\"/meditacni_instrukce\">Pozice při meditaci</a></p>\r\n\r\n			<p><a href=\"/puvod_meditace\">Původ meditace všímavosti</a></p>\r\n\r\n			<p>&nbsp;</p>\r\n\r\n			<p><strong>Meditační učitelé</strong></p>\r\n\r\n			<div class=\"content\">\r\n			<p><a href=\"http://praveted.info/tnh\">Thich Nhat Hanh</a> - život a moudrost významného vietnamského učitele, mnicha, spisovatele a mírového aktivisty.</p>\r\n\r\n			<p><a href=\"http://praveted.info/toni_packer\">Toni Packer</a> - inspirujte se rozhovory pronikavé a odvážné meditační učitelky.</p>\r\n\r\n			<p><a href=\"http://praveted.info/meditacni_ucitele\">Další učitelé všímavosti ... </a></p>\r\n			</div>\r\n			</td>\r\n		</tr>\r\n	</tbody>\r\n</table>\r\n\r\n<p>&nbsp;</p>\r\n\r\n<table border=\"0\" cellpadding=\"10\" cellspacing=\"10\" style=\"width:100%\">\r\n	<tbody>\r\n		<tr>\r\n			<th class=\"rteleft\" colspan=\"2\"><strong>Přednášky a rozhovory</strong></th>\r\n		</tr>\r\n		<tr>\r\n			<td class=\"rtecenter\" style=\"vertical-align: top;\">\r\n			<p class=\"rteleft\"><strong>Rozhovory pro rozhlas:</strong></p>\r\n\r\n			<ul>\r\n				<li class=\"rteleft\"><a href=\"https://www.spreaker.com/user/radio1prague/zatisi-2021-05-05-jero-jan-burian-psycho\">Rozhovor o Mindfulness a emocích s Jeronýmem Janíčkem</a> (Zátiší, Radio 1)</li>\r\n				<li class=\"rteleft\"><a href=\"https://wave.rozhlas.cz/pary-ktere-se-nehadaji-nemusi-byt-stastnejsi-konflikty-se-muzeme-ucit-a-vyuzit-8289981#play\">Páry, které se nehádají nemusí být šťastnější</a> - o významu konfliktů v partnerském životě (Radio Wave)</li>\r\n				<li class=\"rteleft\"><a href=\"https://plus.rozhlas.cz/kdyz-necelime-zadnym-vyzvam-nemame-na-cem-vyrust-veri-psychoterapeut-burian-8183904#play\">Když nečelíme výzvám nemáme na čem růst </a>- o mindfulness a zvládaní běžného života (ČR Plus)</li>\r\n			</ul>\r\n			</td>\r\n			<td>\r\n			<p><strong>Streamy na facebooku Mindfulnessclubu:</strong></p>\r\n\r\n			<ul>\r\n				<li><a href=\"https://www.facebook.com/1998196977073354/videos/631864314329039\">Všímavý úsměv</a>&nbsp; - jak se usmát i tváří v tvář obavám a nejistotě.</li>\r\n				<li><a href=\"https://www.facebook.com/1998196977073354/videos/3123342277716356\">Jak se spřátelit se strachem, smutkem a nejistotou ...</a></li>\r\n			</ul>\r\n\r\n			<p>&nbsp;</p>\r\n			</td>\r\n			<td>&nbsp;</td>\r\n		</tr>\r\n		<tr>\r\n			<td><iframe allowfullscreen=\"\" frameborder=\"0\" height=\"315\" src=\"https://www.youtube.com/embed/oN07M7NN3HY\" width=\"560\"></iframe></td>\r\n			<td>\r\n			<p><strong>Rozhovor pro Mindfulnessclub</strong></p>\r\n\r\n			<p>Doporučuji jako úvod k tomu, co je vlastně mindfulness, jak pomáhá pracovat se stresem a emocemi, a jak se kurzy všímavosti dostávají do vězení. Rozhovor byl natočen v roce 2017.</p>\r\n			</td>\r\n		</tr>\r\n		<tr>\r\n			<td><iframe allowfullscreen=\"\" frameborder=\"0\" height=\"315\" src=\"https://www.youtube.com/embed/JavfqaHjCnw\" width=\"560\"></iframe></td>\r\n			<td>\r\n			<p><strong>Přátelský zájem o druhé i o sebe</strong></p>\r\n\r\n			<p>Jak popřát \"Dobrý den\", opravdu od srdce? Přátelský zájem o druhé lidi i o sebe se dá trénovat a funguje jako malá dávka léku, která Vás osvobozuje od mezilidského stresu a dlouhodobě posiluje imunitu a odolnost. Více v tomto <a href=\"/pratelsky_zajem\">článku</a>. Mindfulnesscon 2018.</p>\r\n			</td>\r\n		</tr>\r\n		<tr>\r\n			<td><iframe allow=\"accelerometer; autoplay; encrypted-media; gyroscope; picture-in-picture\" allowfullscreen=\"\" frameborder=\"0\" height=\"315\" src=\"https://www.youtube.com/embed/_gE91lbcr6A\" width=\"560\"></iframe></td>\r\n			<td><strong>Mindfulness a sebe-pojetí</strong><br />\r\n			Improvizovaná přednáška o sebepojetí, lpění na sebeobrazu a naplňování potřeb. Mindfulnesscon 2019.</td>\r\n		</tr>\r\n		<tr>\r\n			<td><iframe allow=\"accelerometer; autoplay; clipboard-write; encrypted-media; gyroscope; picture-in-picture\" allowfullscreen=\"\" frameborder=\"0\" height=\"315\" src=\"https://www.youtube.com/embed/UCCHABLg_B0\" title=\"YouTube video player\" width=\"560\"></iframe></td>\r\n			<td>\r\n			<p><strong>Životní ztráty a nálezy</strong><br />\r\n			Ztráty, jakkoliv závažné, nám vždy otevírají nové možnosti. Mindfulnesscon 2021</p>\r\n			</td>\r\n		</tr>\r\n		<tr>\r\n			<td><iframe allow=\"accelerometer; autoplay; encrypted-media; gyroscope; picture-in-picture\" allowfullscreen=\"\" frameborder=\"0\" height=\"315\" src=\"https://www.youtube.com/embed/0W89sMd2OxI\" width=\"560\"></iframe></td>\r\n			<td>\r\n			<p><strong>Laskavá společnost</strong></p>\r\n\r\n			<p>Laskavost je silnější a hlavně zdravější motivací než je motivace odměnou a trestem. Laskon 2018.</p>\r\n			</td>\r\n		</tr>\r\n		<tr>\r\n			<td><iframe allowfullscreen=\"\" frameborder=\"0\" height=\"315\" src=\"https://www.youtube.com/embed/9ill_HY-s6E\" width=\"560\"></iframe></td>\r\n			<td>\r\n			<p><strong>Přednáška na festivalu Evolution 2017</strong></p>\r\n\r\n			<p>Přibližuji mindfulness na mnoha praktických případech. Závěr je věnován meditaci vděčnosti.</p>\r\n			</td>\r\n		</tr>\r\n		<tr>\r\n			<td><iframe allowfullscreen=\"\" frameborder=\"0\" height=\"315\" src=\"//www.youtube.com/embed/xSYyASePpb8\" width=\"560\"></iframe></td>\r\n			<td>\r\n			<p><strong>Úvod do meditace všímavosti</strong></p>\r\n\r\n			<p>Jak jsem se dostal k meditaci všímavosti, jak se buddhistická meditace všímavosti začala využívat v sekulárním zdravotnictví ke zvládání stresu. Jaké jsou druhy meditací.</p>\r\n			</td>\r\n		</tr>\r\n		<tr>\r\n			<td><iframe allowfullscreen=\"\" frameborder=\"0\" height=\"315\" src=\"https://www.youtube.com/embed/Gfwcr35SrAQ\" width=\"560\"></iframe></td>\r\n			<td>\r\n			<p><strong>Mindfulness ve vězení</strong></p>\r\n\r\n			<p>Přednáška na Midfulnessconu 2016 o kurzech mindfulness ve věznici ve Vinařicích u Kladna. Více v tomto <a href=\"/mindfulness_ve_vezeni\">článku</a>.</p>\r\n			</td>\r\n		</tr>\r\n		<tr>\r\n			<td><iframe allowfullscreen=\"\" frameborder=\"0\" height=\"315\" src=\"//www.youtube.com/embed/Fil_hcq0zyQ\" width=\"560\"></iframe></td>\r\n			<td><strong>Meditace bez buddhismu</strong><br />\r\n			Diskuse o smysluplnosti meditace všímavosti bez odkazů na budhismus. Uvádí Honza Burian, dále se zúčastnili například Tomáš Vystrčil, Jaroslav Chýle, Jan Kotas, Ondřej Skála a další. Diskuse se konala na jaře 2012 v Centru Lotus.<br />\r\n			<em>Kamera: Jan Šípek</em></td>\r\n		</tr>\r\n		<tr>\r\n			<td class=\"rtecenter\"><iframe allowfullscreen=\"\" frameborder=\"0\" height=\"315\" src=\"http://www.youtube.com/embed/1s5peRMwdmM\" width=\"420\"></iframe></td>\r\n			<td>\r\n			<p><strong>Všímavá výchova</strong><br />\r\n			Přednáška Kevina Hawkinse, předního odborníka na mindfulness ve škole. Kevin mluví o svých zkušenostech s výukou meditace ve škole a ukazuje jednoduchá meditační cvičení vhodná pro děti. Zmiňuje se také o vědeckém výzkumu, který podkládá využití meditace ve zdravotnictví a ve školství.<br />\r\n			Diskuse proběhla v pražském <a href=\"http://www.centrumlotus.cz/\">Centru Lotus</a>, v únoru 2013.</p>\r\n			</td>\r\n		</tr>\r\n		<tr>\r\n			<td class=\"rtecenter\" style=\"vertical-align: top;\">&nbsp;</td>\r\n			<td>&nbsp;</td>\r\n		</tr>\r\n	</tbody>\r\n</table>\r\n\r\n<p>&nbsp;</p>\r\n\";s:7:\"summary\";s:0:\"\";s:6:\"format\";s:9:\"full_html\";s:10:\"safe_value\";s:19010:\"<table style=\"width:100%\">\n<tbody>\n<tr>\n<td>\n<h1 class=\"rtecenter\">Mindfulness</h1>\n<p class=\"rtecenter\"><em>Jak zvládat stres a emoce </em><br />\n			<em>díky plnému prožívání přítomného okamžiku.</em></p>\n</td>\n<td><img src=\"/images/ball-of-yarn.jpg\" style=\"float:right; height:200px\" /></td>\n</tr>\n</tbody>\n</table>\n<table align=\"left\" cellpadding=\"1\" cellspacing=\"10\" style=\"width:100%\">\n<tbody>\n<tr>\n<th style=\"width:50%\"><a href=\"/co_je_mindfulness\">Co je všímavost (mindfulness)?</a></th>\n<td style=\"width:10px\"> </td>\n<th><a href=\"/mindfulness\">Kurz Mindfulness</a></th>\n</tr>\n<tr>\n<td style=\"background-color:rgb(256, 256, 256); text-align:justify; vertical-align:top\">\n<p><strong>Všímavost</strong> je schopnost se zájmem a lehkostí prožívat přítomnost, zvládat přitom své emoce a zachovat si odstup od posuzujících myšlenek.</p>\n<p><strong>Všímavost</strong> odhaluje, které reakce a postoje zvyšují stres a které nás od něj osvobozují.</p>\n<p><strong>Všímavost</strong> tak vytváří větší prostor mezi podnětem a reakcí a umožňuje Vám najít dovednější odpověď na stresující situace.</p>\n<p>Všímavost je možné rozvíjet pomocí pravidelného cvičení, při kterém vytrvale vracíte pozornost k tomu, co právě prožíváte. Postupně se tak můžete osvobodit od navyklých reakcí, které Vás udržují ve stresu. Podle <a href=\"/prinosy_vsimavosti\">klinicky ověřených výzkumů</a> dokáží všímavější lidé lépe zvládat:</p>\n<ul>\n<li>nepřehledné a stresující situace</li>\n<li>nutkavé, stále dokola se vracející myšlenky</li>\n<li>zahlcující nepříjemné emoce (zejména deprese, úzkost, vztek)</li>\n<li>chronický stres, chronické bolesti, nespavost, vyčerpání</li>\n<li>mezilidské vztahy a konflikty</li>\n</ul>\n<p class=\"rtecenter\">\n			<strong><a href=\"/co_je_mindfulness\">Proč tomu tak je a jak všímavost funguje?</a></strong></p>\n</td>\n<td style=\"width:10px\"> </td>\n<td style=\"background-color:rgb(250, 250, 230); text-align:justify; vertical-align:top\">\n<p>Kurz Mindfulness vychází z <a href=\"http://prinosy_vsimavosti\">klinicky ověřených</a> <a href=\"http://praveted.info/MBSR\">programů</a>, zaměřených na <strong>zvládání chronického stresu</strong>, depresí, úzkostí, chronické bolesti a psychosomatických obtíží. V průběhu <strong>osmi týdnů</strong> se pomocí jednoduchých cvičení všímavosti budete učit, jak být vyrovnanější, nepodléhat navyklým stresujícím reakcím a mít více radosti ze života.</p>\n<p><strong>Komu jsou kurzy Mindfulness určeny?</strong></p>\n<p><strong>Zdravým lidem</strong>, kteří chtějí být vyrovnanější, lépe zvládat stres, dělat více věcí pro radost, méně se obávat neúspěchu a být přátelštější k sobě i druhým.</p>\n<p><strong>Lidem, kteří trpí vážnějšími zdravotními obtížemi</strong>, např. depresí, úzkostí, chronickou bolestí a psychosomatickými obtížemi. Viz <a href=\"/prinosy_vsimavosti\">seznam zdravotních obtíží</a>, při kterých je kurz mindfulness vhodnou léčbou. </p>\n<p>Zvlášťe přínosný je rozvoj všímavosti pro <strong>zaměstnance, kteří jsou vystaveni stresu v práci nebo využijí všímavost při práci s lidmi.</strong></p>\n<p>Kromě klasických <a href=\"/mindfulness\"><strong>kurzů Mindfulness </strong></a>nabízím nově i <strong><a href=\"/sebeprijeti\">kurzy Sebepřijetí </a></strong>zaměrené na rovíjení laskavosti.<br />\n			Pokud chcete vědět více o historii a struktuře kurzů, přečtěte si o <strong><a href=\"/MBSR\">lékařských programech MBSR a MBCT</a></strong></p>\n</td>\n</tr>\n</tbody>\n</table>\n<table cellspacing=\"10\">\n<tbody>\n<tr>\n<th class=\"rteleft\" colspan=\"3\"><a id=\"kontakt\" name=\"kontakt\"><strong>Jan Burian, Ph.D. - psychoterapeut a lektor</strong></a></th>\n</tr>\n<tr>\n<td style=\"vertical-align:top; width:219px\">\n<div class=\"rtecenter\"><img alt=\"\" src=\"/images/honza_UK_400.jpg\" style=\"width:200px\" /> \n<!-- jan_burian_cut_border.jpg\"> --></div>\n<div class=\"rtecenter\"><strong>Jan Burian</strong></div>\n<div class=\"rtecenter\"> <br />\n			<a href=\"mailto:burian@praveted.info\">burian@praveted.info</a></div>\n<div class=\"rtecenter\">Tel: +420 608 214 854</div>\n<div class=\"rtecenter\">Účet: 1170194025/3030<br />\n			<a href=\"/images/qr_ucet.jpg\">QR kód pro platbu</a></div>\n</td>\n<td style=\"width:1px\"> </td>\n<td>\n<p>Mým hlavním cílem je pomáhat lidem žít plnější a spokojenější život. Vytvářím pro Vás tyto stránky a vedu kurzy <a href=\"/co_je_mindfulness\">Mindfulness</a> zaměřené na <a href=\"/mindfulness\">zvládání stresu</a> a emocí. Nabízím <a href=\"/terapie\">psychoterapii</a> založenou na empatickém naslouchání, prožívání emocí a vnímání těla. Profesně se dále věnuji rozvoji empatie a všímavosti při <a href=\"/NVC\">komunikaci</a> a mediaci sporů.</p>\n<p>Absolvoval jsem na všímavosti založený psychoterapeutický výcvik a trénink pro lektory <a href=\"/MBSR\">MBCT</a> organizovaný <a href=\"http://oxfordmindfulness.org/\">Centrem pro mindfulness v Oxfordu</a>. Vedl jsem již desítky osmi-týdenních a víkendových kurzů mindfulness nejen pro širokou veřejnost nebo firmy, ale např. i ve <a href=\"/mindfulness_ve_vezeni\">vězení</a>. Podílel jsem se na prvním <a href=\"/cesky_vyzkum\">českém neurovědeckém výzkumu meditace všímavosti</a>. Jako dobrovolník jsem mnoho let pomáhal rodinám, které pečují o své umírající, v hospici <a href=\"http://cestadomu.cz/\" target=\"blank\">Cesta domů</a>.</p>\n<p>Bydlím v Praze se svou ženou a synem.</p>\n<!--Spolupracuji se sdružením <a target=\"blank\" href=\"http://www.osobnirozvoj.cz/\">Osobní rozvoj</a> --><p><em>... sbírám odvahu, abych si připustil nedostatky a dokázal je ocenit jako příležitost k růstu. Protože lotosy rostou z bahna. Učím se zůstat s tím, co se děje právě teď. Dotýkat se toho, co je tak nepříjemné, že před tím uhýbám ... a pouštět to, co je tak příjemné, že na tom ulpívám.</em></p>\n</td>\n</tr>\n</tbody>\n</table>\n<table align=\"left\" cellpadding=\"1\" cellspacing=\"10\" style=\"width:100%\">\n<tbody>\n<tr>\n<th style=\"width:50%\"><a href=\"/terapie\">Psychoterapie</a></th>\n<td style=\"width:10px\"> </td>\n<th><a href=\"/sebeprijeti\">Sebepřijetí - Jak se spřátelit sám se sebou</a></th>\n</tr>\n<tr>\n<td class=\"rtecenter\" style=\"background-color:rgb(255, 255, 255); vertical-align:top\"><a href=\"/psychoterapie\"><img alt=\"\" src=\"/images/terapie_borsov.jpg\" style=\"width:300px\" /></a></td>\n<td> </td>\n<td class=\"rtecenter\" style=\"background-color: rgb(255, 255, 255); vertical-align: middle;\"><a href=\"/sebeprijeti\"><img alt=\"\" src=\"/images/sebeprijeti_row.jpg\" style=\"width: 400px; height: 106px;\" /></a></td>\n</tr>\n<tr>\n<td style=\"background-color:rgb(250, 250, 230); text-align:justify; vertical-align:top\">\n<p>Obvyklým cílem terapie je <strong>lépe zvládat obtížné životní situace a osobní problémy</strong> spojené se vztahy, rodinou, prací či zdravotním stavem. Nabízím individuální i párovou terapii založenou na empatickém naslouchání, prožívání emocí a vnímání těla.<br />\n			<strong>Nehodnotím, zda něco děláte dobře nebo špatně</strong>, ale mohu Vám pomoci rozpoznat, co je pro Vás skutečně důležité, a najít cesty, jak toho dosáhnout.<br />\n			Terapii nabízím také na <a href=\"http://praveted.info/terapeuticka_prochazka\">procházce v přírodě</a> nebo naopak online.</p>\n<p class=\"rtecenter\"><strong><a href=\"/terapie\">Více o psychoterapii</a></strong></p>\n</td>\n<td> </td>\n<td style=\"background-color:rgb(256, 256, 256); text-align:justify; vertical-align:top\">\n<p><strong><a href=\"/sebeprijeti\">Sebepřijetí</a></strong> je základním pilířem duševního zdraví. Série setkání Sebepřijetí je založena na klinicky ověřených kurzech Mindful self-compassion a Mindfulness-based compassionate living. Naučíte se rozvíjet <strong>přátelský a laskavý postoj (nejen) k s</strong><strong>obě. </strong>Získané dovednosti Vám pomohou získat větší lehkost a pohodu v každodenním životě i větší odolnost a stabilitu při zvládání náročných situací. Zjisíte, že laskavost je efektivnější a hlavně zdravější motivace než touha po úspěchu a obava ze selhání. </p>\n<p class=\"rtecenter\"><a href=\"/sebeprijeti\"><strong>Více o kurzu Sebepřijetí</strong></a></p>\n</td>\n</tr>\n<tr>\n<td style=\"text-align:justify; vertical-align:top\"> </td>\n<td> </td>\n<td> </td>\n</tr>\n<tr>\n<th style=\"vertical-align:top\"><a href=\"/focusing\">Focusing - mindfulness při práci s emocemi</a></th>\n<td> </td>\n<th><a href=\"/mindfulness_a_nenasilna_komunikace\">Nenásilná komunikace</a></th>\n</tr>\n<tr>\n<td class=\"rtecenter\" style=\"vertical-align:top\"><a href=\"/focusing\"><img alt=\"\" src=\"/images/emotions.png\" style=\"width: 300px; height: 222px;\" /></a></td>\n<td> </td>\n<td class=\"rtecenter\" style=\"vertical-align: middle;\"><a href=\"/nvc\"><img alt=\"\" src=\"/images/bridge.jpg\" style=\"height: 193px; width: 400px;\" /></a></td>\n</tr>\n<tr>\n<td style=\"background-color:rgb(256, 256, 256); text-align:justify; vertical-align:top\">\n<p><strong><a href=\"/focusing\">Focusing</a></strong> je na všímavosti založená metoda umožňující <strong>lépe porozumět emocím, přijmout je a učinit z nich spojence. </strong>Focusing Vám může pomoci:</p>\n<ul>\n<li>zvládat emoce, které doprovázejí např. konflikty ve vztazích, obavy ze selhání nebo ztrátu blízkého člověka. Péči kterou venujeme emocím léčí</li>\n<li>léčit emoční zranění z minulosti.</li>\n<li>využít emoce jako rádce při důležitých rozhodnutích</li>\n</ul>\n<p class=\"rtecenter\"><a href=\"/focusing\"><strong>Více o kurzu Focusing</strong></a></p>\n</td>\n<td> </td>\n<td style=\"background-color:rgb(250, 250, 230); text-align:justify; vertical-align:top\">\n<p><strong><a href=\"/mindfulness_a_nenasilna_komunikace\">Nenásilná komunikace</a></strong> je praktická metoda zaměřená na empatické porozumění a zvládání konfliktů. Základem je uvědomit si, co je pro mne v dané situaci opravdu důležité, jasně to vyjadřovat a zároveň naslouchat tomu, co je důležité pro druhé. Cílem je najít řešení, které uspokojí všechny zúčastněné. Díky tomu mohou být konflikty vnímány jako příležitost a ne jako překážka.</p>\n<p class=\"rtecenter\"><strong><a href=\"/mindfulness_a_nenasilna_komunikace\">Více o kurzu Nenásilná komunikace</a></strong></p>\n<p class=\"rtecenter\"> </p>\n</td>\n</tr>\n</tbody>\n</table>\n<p> </p>\n<table align=\"left\" cellpadding=\"1\" cellspacing=\"10\" style=\"width:100%\">\n<tbody>\n<tr>\n<th colspan=\"3\" style=\"text-align:justify; vertical-align:top\"><a href=\"/blog\">Inspirace pro všímavý život</a></th>\n</tr>\n<tr>\n<td style=\"vertical-align:top\">\n<p><strong>Všímavost (Mindfulness)</strong></p>\n<p><a href=\"/jak_cvicit_vsimavost\">Jak cvičit všímavost</a></p>\n<p><a href=\"/stresavsimavost\">Stres a všímavost</a></p>\n<p><a href=\"/vsimavost_mindfulness\">Myšlení, emoce a všímavost</a></p>\n<p><a href=\"http://praveted.info/kazdodenni_vsimavost\">Jak udržet všímavost v každodenním životě?</a></p>\n<p> </p>\n<p><strong>Další inspirace</strong></p>\n<p><a href=\"http://praveted.info/rozhovor_Dan_Harris\">Mindfulness pro skeptiky</a></p>\n<p><a href=\"http://praveted.info/jak_prekladat_mindfulness\">Jak překládat mindfulness</a></p>\n<p><a href=\"/etika\">Každodenní etika </a></p>\n<p><a href=\"/pratelsky_zajem\">Přátelství - v malých i větších dávkách</a></p>\n<p><a href=\"/rozpravy\">Buddhovy rozpravy pro nebuddhisty</a></p>\n<p><a href=\"/blog\">Všechny inspirace ...</a></p>\n<p> </p>\n</td>\n<td> </td>\n<td style=\"text-align:justify; vertical-align:top\">\n<p><strong>Doporučuji:</strong></p>\n<p><a href=\"http://praveted.info/sekularni_nirvana\">Sekulární nirvána - Jak západní medicína objevila jádro Buddhova učení</a></p>\n<p><a href=\"/vsimavost_ve_vztazich_clanek\">Všímavost v mezilidských vztazích</a></p>\n<p><a href=\"/mindfulness_a_emoce\">Mindfulness a emoce</a></p>\n<p> </p>\n<p><strong>Cvičení (meditace) všímavosti</strong></p>\n<p><a href=\"/jak_cvicit_vsimavost\">Vyzkoušejete si meditaci všímavosti </a></p>\n<p><a href=\"/meditace_vsimavosti_mindfulness\">Co meditace všímavosti není</a></p>\n<p><a href=\"/meditacni_instrukce\">Pozice při meditaci</a></p>\n<p><a href=\"/puvod_meditace\">Původ meditace všímavosti</a></p>\n<p> </p>\n<p><strong>Meditační učitelé</strong></p>\n<div class=\"content\">\n<p><a href=\"http://praveted.info/tnh\">Thich Nhat Hanh</a> - život a moudrost významného vietnamského učitele, mnicha, spisovatele a mírového aktivisty.</p>\n<p><a href=\"http://praveted.info/toni_packer\">Toni Packer</a> - inspirujte se rozhovory pronikavé a odvážné meditační učitelky.</p>\n<p><a href=\"http://praveted.info/meditacni_ucitele\">Další učitelé všímavosti ... </a></p>\n</div>\n</td>\n</tr>\n</tbody>\n</table>\n<p> </p>\n<table border=\"0\" cellpadding=\"10\" cellspacing=\"10\" style=\"width:100%\">\n<tbody>\n<tr>\n<th class=\"rteleft\" colspan=\"2\"><strong>Přednášky a rozhovory</strong></th>\n</tr>\n<tr>\n<td class=\"rtecenter\" style=\"vertical-align: top;\">\n<p class=\"rteleft\"><strong>Rozhovory pro rozhlas:</strong></p>\n<ul>\n<li class=\"rteleft\"><a href=\"https://www.spreaker.com/user/radio1prague/zatisi-2021-05-05-jero-jan-burian-psycho\">Rozhovor o Mindfulness a emocích s Jeronýmem Janíčkem</a> (Zátiší, Radio 1)</li>\n<li class=\"rteleft\"><a href=\"https://wave.rozhlas.cz/pary-ktere-se-nehadaji-nemusi-byt-stastnejsi-konflikty-se-muzeme-ucit-a-vyuzit-8289981#play\">Páry, které se nehádají nemusí být šťastnější</a> - o významu konfliktů v partnerském životě (Radio Wave)</li>\n<li class=\"rteleft\"><a href=\"https://plus.rozhlas.cz/kdyz-necelime-zadnym-vyzvam-nemame-na-cem-vyrust-veri-psychoterapeut-burian-8183904#play\">Když nečelíme výzvám nemáme na čem růst </a>- o mindfulness a zvládaní běžného života (ČR Plus)</li>\n</ul>\n</td>\n<td>\n<p><strong>Streamy na facebooku Mindfulnessclubu:</strong></p>\n<ul>\n<li><a href=\"https://www.facebook.com/1998196977073354/videos/631864314329039\">Všímavý úsměv</a>  - jak se usmát i tváří v tvář obavám a nejistotě.</li>\n<li><a href=\"https://www.facebook.com/1998196977073354/videos/3123342277716356\">Jak se spřátelit se strachem, smutkem a nejistotou ...</a></li>\n</ul>\n<p> </p>\n</td>\n<td> </td>\n</tr>\n<tr>\n<td>\n<iframe allowfullscreen=\"\" frameborder=\"0\" height=\"315\" src=\"https://www.youtube.com/embed/oN07M7NN3HY\" width=\"560\"></iframe></td>\n<td>\n<p><strong>Rozhovor pro Mindfulnessclub</strong></p>\n<p>Doporučuji jako úvod k tomu, co je vlastně mindfulness, jak pomáhá pracovat se stresem a emocemi, a jak se kurzy všímavosti dostávají do vězení. Rozhovor byl natočen v roce 2017.</p>\n</td>\n</tr>\n<tr>\n<td>\n<iframe allowfullscreen=\"\" frameborder=\"0\" height=\"315\" src=\"https://www.youtube.com/embed/JavfqaHjCnw\" width=\"560\"></iframe></td>\n<td>\n<p><strong>Přátelský zájem o druhé i o sebe</strong></p>\n<p>Jak popřát \"Dobrý den\", opravdu od srdce? Přátelský zájem o druhé lidi i o sebe se dá trénovat a funguje jako malá dávka léku, která Vás osvobozuje od mezilidského stresu a dlouhodobě posiluje imunitu a odolnost. Více v tomto <a href=\"/pratelsky_zajem\">článku</a>. Mindfulnesscon 2018.</p>\n</td>\n</tr>\n<tr>\n<td>\n<iframe allow=\"accelerometer; autoplay; encrypted-media; gyroscope; picture-in-picture\" allowfullscreen=\"\" frameborder=\"0\" height=\"315\" src=\"https://www.youtube.com/embed/_gE91lbcr6A\" width=\"560\"></iframe></td>\n<td><strong>Mindfulness a sebe-pojetí</strong><br />\n			Improvizovaná přednáška o sebepojetí, lpění na sebeobrazu a naplňování potřeb. Mindfulnesscon 2019.</td>\n</tr>\n<tr>\n<td>\n<iframe allow=\"accelerometer; autoplay; clipboard-write; encrypted-media; gyroscope; picture-in-picture\" allowfullscreen=\"\" frameborder=\"0\" height=\"315\" src=\"https://www.youtube.com/embed/UCCHABLg_B0\" title=\"YouTube video player\" width=\"560\"></iframe></td>\n<td>\n<p><strong>Životní ztráty a nálezy</strong><br />\n			Ztráty, jakkoliv závažné, nám vždy otevírají nové možnosti. Mindfulnesscon 2021</p>\n</td>\n</tr>\n<tr>\n<td>\n<iframe allow=\"accelerometer; autoplay; encrypted-media; gyroscope; picture-in-picture\" allowfullscreen=\"\" frameborder=\"0\" height=\"315\" src=\"https://www.youtube.com/embed/0W89sMd2OxI\" width=\"560\"></iframe></td>\n<td>\n<p><strong>Laskavá společnost</strong></p>\n<p>Laskavost je silnější a hlavně zdravější motivací než je motivace odměnou a trestem. Laskon 2018.</p>\n</td>\n</tr>\n<tr>\n<td>\n<iframe allowfullscreen=\"\" frameborder=\"0\" height=\"315\" src=\"https://www.youtube.com/embed/9ill_HY-s6E\" width=\"560\"></iframe></td>\n<td>\n<p><strong>Přednáška na festivalu Evolution 2017</strong></p>\n<p>Přibližuji mindfulness na mnoha praktických případech. Závěr je věnován meditaci vděčnosti.</p>\n</td>\n</tr>\n<tr>\n<td>\n<iframe allowfullscreen=\"\" frameborder=\"0\" height=\"315\" src=\"//www.youtube.com/embed/xSYyASePpb8\" width=\"560\"></iframe></td>\n<td>\n<p><strong>Úvod do meditace všímavosti</strong></p>\n<p>Jak jsem se dostal k meditaci všímavosti, jak se buddhistická meditace všímavosti začala využívat v sekulárním zdravotnictví ke zvládání stresu. Jaké jsou druhy meditací.</p>\n</td>\n</tr>\n<tr>\n<td>\n<iframe allowfullscreen=\"\" frameborder=\"0\" height=\"315\" src=\"https://www.youtube.com/embed/Gfwcr35SrAQ\" width=\"560\"></iframe></td>\n<td>\n<p><strong>Mindfulness ve vězení</strong></p>\n<p>Přednáška na Midfulnessconu 2016 o kurzech mindfulness ve věznici ve Vinařicích u Kladna. Více v tomto <a href=\"/mindfulness_ve_vezeni\">článku</a>.</p>\n</td>\n</tr>\n<tr>\n<td>\n<iframe allowfullscreen=\"\" frameborder=\"0\" height=\"315\" src=\"//www.youtube.com/embed/Fil_hcq0zyQ\" width=\"560\"></iframe></td>\n<td><strong>Meditace bez buddhismu</strong><br />\n			Diskuse o smysluplnosti meditace všímavosti bez odkazů na budhismus. Uvádí Honza Burian, dále se zúčastnili například Tomáš Vystrčil, Jaroslav Chýle, Jan Kotas, Ondřej Skála a další. Diskuse se konala na jaře 2012 v Centru Lotus.<br />\n			<em>Kamera: Jan Šípek</em></td>\n</tr>\n<tr>\n<td class=\"rtecenter\">\n<iframe allowfullscreen=\"\" frameborder=\"0\" height=\"315\" src=\"http://www.youtube.com/embed/1s5peRMwdmM\" width=\"420\"></iframe></td>\n<td>\n<p><strong>Všímavá výchova</strong><br />\n			Přednáška Kevina Hawkinse, předního odborníka na mindfulness ve škole. Kevin mluví o svých zkušenostech s výukou meditace ve škole a ukazuje jednoduchá meditační cvičení vhodná pro děti. Zmiňuje se také o vědeckém výzkumu, který podkládá využití meditace ve zdravotnictví a ve školství.<br />\n			Diskuse proběhla v pražském <a href=\"http://www.centrumlotus.cz/\">Centru Lotus</a>, v únoru 2013.</p>\n</td>\n</tr>\n<tr>\n<td class=\"rtecenter\" style=\"vertical-align: top;\"> </td>\n<td> </td>\n</tr>\n</tbody>\n</table>\n<p> </p>\n\";s:12:\"safe_summary\";s:0:\"\";}}}}',0,1673259918,1),('field:node:83','a:1:{s:4:\"body\";a:1:{s:3:\"und\";a:1:{i:0;a:5:{s:5:\"value\";s:8450:\"<table>\r\n	<tbody>\r\n		<tr>\r\n			<td>\r\n			<div class=\"rtecenter\"><a href=\"/co_je_mindfulness\">Co je mindfulness?</a> | <a href=\"/mindfulness\">Kurzy Mindfulness</a> | <a href=\"/MBSR\">Více o kurzech</a> | <a href=\"/prinosy_vsimavosti\">Klinický výzkum</a> | <a href=\"jak_cvicit_vsimavost\">Cvičení všímavosti</a></div>\r\n			</td>\r\n		</tr>\r\n	</tbody>\r\n</table>\r\n\r\n<table style=\"width:100%\">\r\n	<tbody>\r\n		<tr>\r\n			<td>\r\n			<h1 class=\"rtecenter\">Mindfulness</h1>\r\n\r\n			<p class=\"rtecenter\"><em>Jak zvládat stres a negativní emoce </em><br />\r\n			<em>díky plnému prožívání přítomného okamžiku.</em></p>\r\n			</td>\r\n			<td><img src=\"/images/ball-of-yarn.jpg\" style=\"float:right; height:200px\" /></td>\r\n		</tr>\r\n	</tbody>\r\n</table>\r\n\r\n<table align=\"left\" cellpadding=\"1\" cellspacing=\"10\" style=\"width:880px\">\r\n	<tbody>\r\n		<tr>\r\n			<th style=\"width:415px\"><a href=\"/co_je_mindfulness\">Co je všímavost (mindfulness)?</a></th>\r\n			<td style=\"width:10px\">&nbsp;</td>\r\n			<th style=\"width:415\"><a href=\"/mindfulness\">Jak všímavost pomáhá</a></th>\r\n		</tr>\r\n		<tr>\r\n			<td style=\"background-color:rgb(256, 256, 256); text-align:justify; vertical-align:top\">\r\n			<p><strong>Všímavost</strong> je schopnost plně prožívat přítomnost, zvládat přitom své emoce a zachovat si odstup od posuzujících myšlenek.</p>\r\n\r\n			<p><strong>Všímavost</strong> znamená uvědomovat si se zájmem a lehkostí, co se právě teď děje uvnitř nás i kolem nás.</p>\r\n\r\n			<ul>\r\n				<li>co vnímáme smysly</li>\r\n				<li>jaké myšlenky nás napadají</li>\r\n				<li>jaké emoce prožíváme</li>\r\n				<li>jak vnímáme své tělo</li>\r\n				<li>jak spolu všechny tyto prožitky souvisí</li>\r\n				<li>a jak je přítomnost propojena se vzpomínkami na minulost a předjímáním budoucnosti</li>\r\n			</ul>\r\n\r\n			<p><strong>Všímavost</strong> vytváří větší prostor mezi podnětem a reakcí a umožňuje Vám tak najít dovednější odpověď na stresující situace. Postupně se můžete osvobodit od navyklých reakcí, které Vás udržují ve stresu.</p>\r\n\r\n			<p>Všímavost můžete rozvíjet pravidelným cvičením, podobně jako hru na hudební nástroj, cizí jazyk nebo bojové umění. Důležitá je pravidelnost cvičení, například v průběhu <a href=\"/mindfulness\">kurzů Mindfulness</a> se předpokládá, že budete věnovat všímavosti cca 30 minut denně.</p>\r\n\r\n			<p>Základem cvičení všímavosti je opakované vracení pozornosti k tomu, co právě prožíváte. <strong>Trpělivě, přátelsky a se zájmem</strong>.&nbsp;</p>\r\n\r\n			<ul>\r\n				<li><strong>Příjemné prožitky</strong> si můžete užít, ale nesnažíte se je zadržet či nutkavě vyhledávat.</li>\r\n				<li><strong>Nepříjemné prožitky</strong> nevyhledáváte, ale pokud se objeví, nevyhýbáte se jim a prostě jim dovolíte, aby byly plně prožity.</li>\r\n			</ul>\r\n\r\n			<p>Díky neustálému navracení do přítomnosti se pomalu začínají rozvíjet některá centra v mozku. Jde zejména o centra, která se podílejí na práci s pamětí, regulaci emocí, empatii, sebeuvědomování a motivaci.</p>\r\n\r\n			<p class=\"rtecenter\"><strong>Přečtěte si více o <a href=\"/prinosy_vsimavosti\">vědeckém výzkumu a přínosech mindfulness ...</a></strong></p>\r\n			<br />\r\n			<em>Všímavost není další forma psychoterapie nebo svépomocná metoda, která má zlepšit Váš život. Nesnaží se zakrýt nedokonalosti, ale hledá v nich souvislosti a bere je jako učitele. Všímavost neřeší přímo naše nesnáze, ale s laskavostí a pronikavým uvědoměním odhaluje potřeby a motivace, které se za nesnázemi skrývají. Odhaluje části prožívání, které dřív byly pod prahem našeho vnímání. A pokud si tyto děje, které dosud unikaly naší pozornosti, jasně uvědomíme, stane se něco pozoruhodného: to co nás dříve trápilo se začne samo od sebe rozpouštět. Neustále s něčím bojujeme, reagujeme stále stejně a nevidíme nové možnosti, donekonečna přemítáme a ztrácíme se v myšlenkách, reagujeme automaticky, pohlcuje nás špatná nálada a přestáváme se věnovat činnostem, které nás naplňují. Pokud všechny tyto projevy přestaneme vnímat jako naše nepřátele, ale budeme je se zájmem zkoumat a učit se od nich, začnou se pomalu rozpouštět.<br />\r\n			Můžeme Vám to říci – můžeme Vám to dokonce dokázat pomocí těch nejúčinnějších nástrojů, které má věda k dispozici – ale musíte to sami zažít, abyste tomu skutečně porozuměli.</em>\r\n\r\n			<div class=\"rteright\">Úryvek z knihy <a href=\"/MBSR\"><em>Všímavost</em></a></div>\r\n\r\n			<p class=\"rtecenter\"><br />\r\n			&nbsp;</p>\r\n			</td>\r\n			<td style=\"width:10px\">&nbsp;</td>\r\n			<td style=\"background-color:rgb(250, 250, 230); text-align:justify; vertical-align:top\">\r\n			<p><strong>Všímavější lidé dokáží lépe zvládat nepřehledné a stresující situace</strong>, protože:</p>\r\n\r\n			<ul>\r\n				<li>nejsou tolik motivování strachem z neúspěchu, ale spíše radostí z objevování</li>\r\n				<li>mají lepší přehled o tom, co je pro ně důležité, proč je to důležité a jak toho dosáhnout</li>\r\n				<li>jsou méně nepozorní, nereagují tak často automaticky a méně je ovládají návyky</li>\r\n				<li>snáze nacházejí nová kreativní řešení</li>\r\n				<li>dokáží využít i nepříjemné zkušenosti pro svůj rozvoj</li>\r\n			</ul>\r\n\r\n			<p><strong>Všímavost pomáhá odolávat nutkavým, stále dokola se vracejícím myšlenkám</strong>, protože:</p>\r\n\r\n			<ul>\r\n				<li>umožňuje přijímat posuzující myšlenky spíše jako odhady skutečnosti, které mohou a nemusí být pravdivé, a se kterými se nemusíme ztotožňovat</li>\r\n				<li>dává větší svobodu zvolit si, zda v myšlenkách pokračovat či nikoliv</li>\r\n				<li>lépe si uvědomujeme, jak myšlenky ovlivňují emoce a naopak</li>\r\n				<li>jasněji rozlišujeme, kdy je přemýšlení efektivní cestou k řešení a kdy vede k frustraci</li>\r\n			</ul>\r\n\r\n			<p><strong>Všímavější lidé lépe zvládají zahlcující nepříjemné emoce</strong> (zejména deprese, úzkost, vztek), protože:</p>\r\n\r\n			<ul>\r\n				<li>jsou vyrovnanější, nepotlačují emoce, neutíkají před nimi a nerezignují</li>\r\n				<li>dokáží vnímat jakým způsobem se emoce projevují v těle</li>\r\n				<li>dokáží se radovat i z prostých věcí, s vděčností oceňují bohatství života</li>\r\n			</ul>\r\n\r\n			<p><strong>Všímavost zmírňuje chronický stres, chronické bolesti, nespavost, vyčerpání</strong>, protože:</p>\r\n\r\n			<ul>\r\n				<li>mění vztah k nepříjemnému prožívání - fyzická i psychická bolest přestává nahánět hrůzu a nevede tak snadno ke vzteku, sebelítosti či beznaději</li>\r\n				<li>dříve si všimneme příznaků vyčerpání či vyhoření a věnujeme dostatek času činnostem, které nás naplňují</li>\r\n				<li>život získává hlubší smysl a neprotéká mezi prsty</li>\r\n			</ul>\r\n\r\n			<p><strong>Všímavější lidé mají lepší vztahy a lépe zvládají konflikty</strong>, protože:</p>\r\n\r\n			<ul>\r\n				<li>díky odstupu od myšlenek, méně kritizují sebe i druhé</li>\r\n				<li>díky bližšímu kontaktu se svými emocemi si jasněji uvědomují, co je pro ně skutečně důležité</li>\r\n				<li>díky větší vyrovnanosti, se nepotřebují tolik obhajovat a vymezovat</li>\r\n				<li>jsou přátelštější k sobě i druhým</li>\r\n				<li>dokáží lépe empaticky porozumět druhým lidem</li>\r\n				<li>mají větší schopnost jasně a pevně vyjádřit, co je pro ně důležité a zároveň zohlednit zájem druhých lidí</li>\r\n			</ul>\r\n\r\n			<p>&nbsp;</p>\r\n\r\n			<p class=\"rtecenter\"><a href=\"/mindfulness\"><strong>Informujte se o kurzech Mindfulness</strong></a><br />\r\n			nebo si přečtěte<br />\r\n			<strong><a href=\"/MBSR\">Více o programech MBSR/MBCT</a></strong></p>\r\n			</td>\r\n		</tr>\r\n		<tr>\r\n			<td style=\"text-align:justify; vertical-align:top\">&nbsp;</td>\r\n			<td>&nbsp;</td>\r\n			<td>&nbsp;</td>\r\n		</tr>\r\n	</tbody>\r\n</table>\r\n\r\n<table>\r\n	<tbody>\r\n		<tr>\r\n			<td>\r\n			<div class=\"rtecenter\"><a href=\"/co_je_mindfulness\">Co je mindfulness?</a> | <a href=\"/mindfulness\">Kurzy Mindfulness</a> | <a href=\"/MBSR\">Více o kurzech</a> | <a href=\"/prinosy_vsimavosti\">Klinický výzkum</a> | <a href=\"jak_cvicit_vsimavost\">Cvičení všímavosti</a></div>\r\n			</td>\r\n		</tr>\r\n	</tbody>\r\n</table>\r\n\";s:7:\"summary\";s:0:\"\";s:6:\"format\";s:9:\"full_html\";s:10:\"safe_value\";s:7940:\"<table>\n<tbody>\n<tr>\n<td>\n<div class=\"rtecenter\"><a href=\"/co_je_mindfulness\">Co je mindfulness?</a> | <a href=\"/mindfulness\">Kurzy Mindfulness</a> | <a href=\"/MBSR\">Více o kurzech</a> | <a href=\"/prinosy_vsimavosti\">Klinický výzkum</a> | <a href=\"jak_cvicit_vsimavost\">Cvičení všímavosti</a></div>\n</td>\n</tr>\n</tbody>\n</table>\n<table style=\"width:100%\">\n<tbody>\n<tr>\n<td>\n<h1 class=\"rtecenter\">Mindfulness</h1>\n<p class=\"rtecenter\"><em>Jak zvládat stres a negativní emoce </em><br />\n			<em>díky plnému prožívání přítomného okamžiku.</em></p>\n</td>\n<td><img src=\"/images/ball-of-yarn.jpg\" style=\"float:right; height:200px\" /></td>\n</tr>\n</tbody>\n</table>\n<table align=\"left\" cellpadding=\"1\" cellspacing=\"10\" style=\"width:880px\">\n<tbody>\n<tr>\n<th style=\"width:415px\"><a href=\"/co_je_mindfulness\">Co je všímavost (mindfulness)?</a></th>\n<td style=\"width:10px\"> </td>\n<th style=\"width:415\"><a href=\"/mindfulness\">Jak všímavost pomáhá</a></th>\n</tr>\n<tr>\n<td style=\"background-color:rgb(256, 256, 256); text-align:justify; vertical-align:top\">\n<p><strong>Všímavost</strong> je schopnost plně prožívat přítomnost, zvládat přitom své emoce a zachovat si odstup od posuzujících myšlenek.</p>\n<p><strong>Všímavost</strong> znamená uvědomovat si se zájmem a lehkostí, co se právě teď děje uvnitř nás i kolem nás.</p>\n<ul>\n<li>co vnímáme smysly</li>\n<li>jaké myšlenky nás napadají</li>\n<li>jaké emoce prožíváme</li>\n<li>jak vnímáme své tělo</li>\n<li>jak spolu všechny tyto prožitky souvisí</li>\n<li>a jak je přítomnost propojena se vzpomínkami na minulost a předjímáním budoucnosti</li>\n</ul>\n<p><strong>Všímavost</strong> vytváří větší prostor mezi podnětem a reakcí a umožňuje Vám tak najít dovednější odpověď na stresující situace. Postupně se můžete osvobodit od navyklých reakcí, které Vás udržují ve stresu.</p>\n<p>Všímavost můžete rozvíjet pravidelným cvičením, podobně jako hru na hudební nástroj, cizí jazyk nebo bojové umění. Důležitá je pravidelnost cvičení, například v průběhu <a href=\"/mindfulness\">kurzů Mindfulness</a> se předpokládá, že budete věnovat všímavosti cca 30 minut denně.</p>\n<p>Základem cvičení všímavosti je opakované vracení pozornosti k tomu, co právě prožíváte. <strong>Trpělivě, přátelsky a se zájmem</strong>. </p>\n<ul>\n<li><strong>Příjemné prožitky</strong> si můžete užít, ale nesnažíte se je zadržet či nutkavě vyhledávat.</li>\n<li><strong>Nepříjemné prožitky</strong> nevyhledáváte, ale pokud se objeví, nevyhýbáte se jim a prostě jim dovolíte, aby byly plně prožity.</li>\n</ul>\n<p>Díky neustálému navracení do přítomnosti se pomalu začínají rozvíjet některá centra v mozku. Jde zejména o centra, která se podílejí na práci s pamětí, regulaci emocí, empatii, sebeuvědomování a motivaci.</p>\n<p class=\"rtecenter\"><strong>Přečtěte si více o <a href=\"/prinosy_vsimavosti\">vědeckém výzkumu a přínosech mindfulness ...</a></strong></p>\n<p>\n			<em>Všímavost není další forma psychoterapie nebo svépomocná metoda, která má zlepšit Váš život. Nesnaží se zakrýt nedokonalosti, ale hledá v nich souvislosti a bere je jako učitele. Všímavost neřeší přímo naše nesnáze, ale s laskavostí a pronikavým uvědoměním odhaluje potřeby a motivace, které se za nesnázemi skrývají. Odhaluje části prožívání, které dřív byly pod prahem našeho vnímání. A pokud si tyto děje, které dosud unikaly naší pozornosti, jasně uvědomíme, stane se něco pozoruhodného: to co nás dříve trápilo se začne samo od sebe rozpouštět. Neustále s něčím bojujeme, reagujeme stále stejně a nevidíme nové možnosti, donekonečna přemítáme a ztrácíme se v myšlenkách, reagujeme automaticky, pohlcuje nás špatná nálada a přestáváme se věnovat činnostem, které nás naplňují. Pokud všechny tyto projevy přestaneme vnímat jako naše nepřátele, ale budeme je se zájmem zkoumat a učit se od nich, začnou se pomalu rozpouštět.<br />\n			Můžeme Vám to říci – můžeme Vám to dokonce dokázat pomocí těch nejúčinnějších nástrojů, které má věda k dispozici – ale musíte to sami zažít, abyste tomu skutečně porozuměli.</em></p>\n<div class=\"rteright\">Úryvek z knihy <a href=\"/MBSR\"><em>Všímavost</em></a></div>\n<p class=\"rtecenter\">\n			 </p>\n</td>\n<td style=\"width:10px\"> </td>\n<td style=\"background-color:rgb(250, 250, 230); text-align:justify; vertical-align:top\">\n<p><strong>Všímavější lidé dokáží lépe zvládat nepřehledné a stresující situace</strong>, protože:</p>\n<ul>\n<li>nejsou tolik motivování strachem z neúspěchu, ale spíše radostí z objevování</li>\n<li>mají lepší přehled o tom, co je pro ně důležité, proč je to důležité a jak toho dosáhnout</li>\n<li>jsou méně nepozorní, nereagují tak často automaticky a méně je ovládají návyky</li>\n<li>snáze nacházejí nová kreativní řešení</li>\n<li>dokáží využít i nepříjemné zkušenosti pro svůj rozvoj</li>\n</ul>\n<p><strong>Všímavost pomáhá odolávat nutkavým, stále dokola se vracejícím myšlenkám</strong>, protože:</p>\n<ul>\n<li>umožňuje přijímat posuzující myšlenky spíše jako odhady skutečnosti, které mohou a nemusí být pravdivé, a se kterými se nemusíme ztotožňovat</li>\n<li>dává větší svobodu zvolit si, zda v myšlenkách pokračovat či nikoliv</li>\n<li>lépe si uvědomujeme, jak myšlenky ovlivňují emoce a naopak</li>\n<li>jasněji rozlišujeme, kdy je přemýšlení efektivní cestou k řešení a kdy vede k frustraci</li>\n</ul>\n<p><strong>Všímavější lidé lépe zvládají zahlcující nepříjemné emoce</strong> (zejména deprese, úzkost, vztek), protože:</p>\n<ul>\n<li>jsou vyrovnanější, nepotlačují emoce, neutíkají před nimi a nerezignují</li>\n<li>dokáží vnímat jakým způsobem se emoce projevují v těle</li>\n<li>dokáží se radovat i z prostých věcí, s vděčností oceňují bohatství života</li>\n</ul>\n<p><strong>Všímavost zmírňuje chronický stres, chronické bolesti, nespavost, vyčerpání</strong>, protože:</p>\n<ul>\n<li>mění vztah k nepříjemnému prožívání - fyzická i psychická bolest přestává nahánět hrůzu a nevede tak snadno ke vzteku, sebelítosti či beznaději</li>\n<li>dříve si všimneme příznaků vyčerpání či vyhoření a věnujeme dostatek času činnostem, které nás naplňují</li>\n<li>život získává hlubší smysl a neprotéká mezi prsty</li>\n</ul>\n<p><strong>Všímavější lidé mají lepší vztahy a lépe zvládají konflikty</strong>, protože:</p>\n<ul>\n<li>díky odstupu od myšlenek, méně kritizují sebe i druhé</li>\n<li>díky bližšímu kontaktu se svými emocemi si jasněji uvědomují, co je pro ně skutečně důležité</li>\n<li>díky větší vyrovnanosti, se nepotřebují tolik obhajovat a vymezovat</li>\n<li>jsou přátelštější k sobě i druhým</li>\n<li>dokáží lépe empaticky porozumět druhým lidem</li>\n<li>mají větší schopnost jasně a pevně vyjádřit, co je pro ně důležité a zároveň zohlednit zájem druhých lidí</li>\n</ul>\n<p> </p>\n<p class=\"rtecenter\"><a href=\"/mindfulness\"><strong>Informujte se o kurzech Mindfulness</strong></a><br />\n			nebo si přečtěte<br />\n			<strong><a href=\"/MBSR\">Více o programech MBSR/MBCT</a></strong></p>\n</td>\n</tr>\n<tr>\n<td style=\"text-align:justify; vertical-align:top\"> </td>\n<td> </td>\n<td> </td>\n</tr>\n</tbody>\n</table>\n<table>\n<tbody>\n<tr>\n<td>\n<div class=\"rtecenter\"><a href=\"/co_je_mindfulness\">Co je mindfulness?</a> | <a href=\"/mindfulness\">Kurzy Mindfulness</a> | <a href=\"/MBSR\">Více o kurzech</a> | <a href=\"/prinosy_vsimavosti\">Klinický výzkum</a> | <a href=\"jak_cvicit_vsimavost\">Cvičení všímavosti</a></div>\n</td>\n</tr>\n</tbody>\n</table>\n\";s:12:\"safe_summary\";s:0:\"\";}}}}',0,1668107711,1),