SSSR

Příběh o příběhu XVIII.

Kazeta XIII/a
.../co asi dáme úplně někam jinam, ale já bych na to zapomněl, když jsem teďka rozjetej tak to vezmu, vezmu rovnou. To je ten fenomen „Sovětský svaz". Tak to začneme asi takhle. No máme tu jeden takový příklad, který nám může mnoho ilustrovat, podobně, jako by to mohli ilustrovat některé případy, příklady z genetiky nebo z filogeneze, nebo něčeho podobného, nějakého oboru, kde se to jako hodně hýbe, abych tak řekl, a to je fenomen „Sovětský svaz". To je historicky uzavřená záležitost, má to svůj začátek a konec, je to typický event, event o vysoké struktuře, event vysokého řádu, atd., ještě tedy pochopitelně složitější než „Ferdinand v Sarajevu", nicméně je to prostě jaksi uzavřený event. Hovořím, že podobné events bychom našli i ve filogenezy, genetice, biologii, atd., ve všem co se hodně hejbe. Uvidíme tady tu podivnou, podobně jako u toho Ferdinanda, tu podivnou jednotu přímo toho, jak tomu fakticky danému charakteru té následnosti/návaznosti, pro což tedy bychom potřebovali mít ten jednotný pojem, se vyskytují neustále pospolu, současně, všechny námi dosud používané výkladové metody nebo zákonitosti, které jsme si navykli, tedy metody výkladové jsme si navykli zvát zákonitostmi, o nichž jsme předpokládali, že jsou univerzálně platné, teď že vidíme jako tři vidy jedné jediné fakticity, v níž jest dána skutečnost jako taková, ať už ji analyzujeme jako now only, nebo proto, abychom nazřeli tu věc z jiného zorného úhlu, než pod jakými pozorujeme při typu pohledu now only, tak ji vidíme, nazíráme ji teďka v jejím typu procesu. Při tomto to pro nás má určitou užitečnost i proto, že se jedná o záležitost, která je současně velice aktuální, je dosud neproanalyzovaná, analýzu velmi nutně potřebuje, a to co nejdříve, a i když pochopitelně já nemohu nahradit celý tým odborníků z nejrůznějších vědních disciplín, kteří se dříve nebo později budou muset sejít jen za tím účelem, aby tento fenomen proanalyzovali postupně, takže to, co řeknu, je spíše jenom opravdu pohled filozofa, a zdůrazňuji toho pohledu filozofa, tak i tak bych tam já musel být, tedy filozof by tam musel být do toho týmu také přivolán, zahrnut a pravděpodobně tedy by řekl asi to, co řeknu já. Takže nám to může sloužit jednak jako určitá ilustrace přímo ontologického charakteru, nebo v rovině tedy ontologické a současně tedy i v rovině velmi velmi aktuální, tedy abych tak řekl, aplikovaná ontologie, ontologie, která se sama aplikovala v určitém historickém dění. Takže vlastně máme k dispozici tři eventy složené zase z nesčíselné řady dalších vnitřních nehomogenit,  tedy eventů, které jsme tedy rozvinuli v té rovině příběhů pod zorným úhlem, teda pod zorným úhlem procesu. To je tedy ten příběh můj autobiografický od začátku roku 1997 až k dokončení této knihy, potom ten kratší příběh „Ferdinand v Sarajevu" a potom tento relativně dost dlouhý příběh fenomen SSSR. Ve všech těchto třech příbězích, procesech, respektive příbězích, které nazíráme ze zorného úhlu Skutečnost jako proces, nikoli Skutečnost jako only now. Samozřejmě i proces může být chápán, ať už je to proces takzvaně kratší nebo takzvaně delší, jako tím je event, tak jako samostatná jenom jedna proměna, tím už se k tomu now only tedy velmi blížíme. Můžeme si všimnout toho, že tady skutečně se uplatňují všechny nám dosud známé, nebo námi dosud využívané výkladové modely a to, čemu jsme říkali různé jaksi typy univerzálních zákonitostí, no předpokládali jsme, že jde o univerzální zákonitosti, a není myslím mojí vinou, že tady skutečně zjistíme určité paralelismy, určité shodné rysy, rozhodně uvidíme alespoň to, že intimní vzájemná podpora, abych tak řekl, těchto tří někdejších univerzálních zákonitostí je velice intimní, že tyto zákonitosti jako by za sebe často suplovali, že se podporují navzájem, přecházejí jedna v druhou, jakoby oscilují před našima očima, jakoby měnili barvu atd. Ponechávám, to říkám zcela otevřeně, pořád ještě dalšímu prověření, do jaké míry opravdu lze tedy hovořit o třech různých vzájemně nepřevoditelných univerzálních zákonitostech, z nichž bychom tedy chtěli, dejme tomu, podle nám jaksi už navyklé metody uvažování vlastně preferovat jen jednu, utnat jen jednu, ostatní buď popřít, nebo je na tu jednu jedinou převést, uvidíme jestli jsou skutečně nezávislé tři, nebo jestli to jsou projevy jedné jediné pravidelnosti, respektive základní charakteristické fakticity Skutečnosti, Skutečnost prostě tím, že je v pohybu, v procesu, v proměně i ve stavu, nebo pod zorným úhlem now only, protože to je struktura a struktura nemůže být stabilní, ta musí být instabilní, může být jen instabilní. No tak ta instabilita má tento specifický charakter, je to prostě holá fakticita, že takto Skutečnost vypadá. Jestliže Skutečnost je proces a proměna, no tak potom musíme popsat nějaké dění ve struktuře, proměnu té struktury, nemůžeme ji popsat jako inertní, stabilní, nikdy neproměnné jsoucno, jako nějakou Arché. Pořád jsme v proudu, ono to pořád pochoduje no a potom rozčleňovat uměle tento plynulý proud na samostatné zákonitosti by i v abstrakci byla velice odvážná operace. Museli bychom hledat, co tyto zákonitosti, které bychom tedy chtěli chápat jako samostatné a nezávislé, co je vlastně pojí, proč se tedy, abych tak řekl, jakoby střídají, je snad přirozenější pochopit, že jde, opakuji, o holou fakticitu Skutečnosti, která je strukturou, tím, že je strukturou je procesem, tím, že je procesem je v proměnách a proměny můžeme v abstrakci, to jest pod určitým zorným úhlem analyzovat i jako now only. Takže po tomto krátkém zopakování svých úvah přejdu již k samotné ilustraci.(Odstavec)

Prehistorie tohoto příběhu, eventu, je samozřejmě dlouhá, ale nebudeme ji rozebírat dopodrobna, uvedeme o ní jen několik málo klíčových dat. Marx věnoval spoustu práce a drahocenného času I.Internacionále, dělal pro ni i nádenickou kancelářskou práci, jakkoli mu muselo být jasné, že jde o v podstatě abortivní podnik. I.Internacionála byla rozpuštěna po porážce Pařížské komuny, mimo jiné proto, protože se ukázalo, že spontánní proletářské povstání není s to stávající pořádek vrátit. Marx s jistým zřetelným ulehčením tedy konstatoval, že I.Internacionála ztratila raison d'ętre, ztratila i možnosti práce a přestala existovat. Když později v 80-tých letech vzniká II.Internacionála, tak Marx se kupodivu drží poměrně bokem, napsal své kritické výhrady dost zřetelně, ale prohlásil, že nebude do vývoje této II.Internacionály nijak zasahovat, že doufá, že si najde svoji správnou cestu, abych tak řekl. Měl zřejmě určité instinktivní obavy nebo nedůvěru k celému podniku. Tyto instinktivní obavy, tato instinktivní nedůvěra se nakonec ukázala být správnou, čehož už se nedožil. II.Internacionála vznikla jako koordinační, abych tak řekl, centrum jednotlivých dělnických stran, které v té době byly v mnoha zemích ještě nelegální, ale se spektakulární rychlostí nabývaly tyto strany na početnosti a na politickém vlivu. II.Internacionála vsadila v podstatě na cestu přeměny společnosti, s využitím možností, které poskytuje parlamentní demokracie a zejména od zavedení všeobecného hlasovacího práva si neustála slibovala zásadní obrat a úspěch. Hlavní stan, abych tak řekl, vůdčí složka II.Internacionály byla v Německu. Zejména v Německu, ale i v dalších velkých evropských zemích skutečně již před zavedením všeobecného volebního práva získali sociálnědemokratické strany velmi významné zastoupení v parlamentě a zdálo se, že vysloveně jim jaksi patří budoucnost. Zavedení všeobecného volebního práva v podstatě zklamalo očekávání představitelů II.Internacionály, neukázalo se jako jednoznačný přínos pro dělnické strany, to už samo o sobě bylo dost, abych tak řekl, výstražné znamení, že vsadit na kartu parlamentní demokracie v buržoazní společnosti není zřejmě ta nejlepší taktika, ale stalo se ještě něco daleko horšího. II.Internacionála se neobyčejně rychle přeměnila prostě v úřad, instituci, která začala v podstatě pracovat byrokratickým způsobem. Toto zúředničení, abych tak řekl, II.Internacionály samozřejmě dokořán otevíralo dveře všem možným oportunistickým, reformistickým proudům a v podstatě činilo levicovou tzv. proletářskou opozici v buržoazních parlamentech velmi bezzubou. Když potom už dokonce na začátku století, např. ve Francii, socialističtí předáci zaujali i ministerská místa, no tak to už bylo opravdu na pováženou a došlo k tomu, co Marx charakterizoval jako spravedlivá jaksi odplata nebo spravedlivý trest, za chyby revolučního hnutí, to jest došlo k odlivu velké části skutečně zapálených aktivistů a poměrně masovému rozšíření anarchistického hnutí. II.Internacionála od začátku vycházela z upřímného přesvědčení, že nejvýznamnějším nástrojem revolučního hnutí, nejvýznamnějším nástrojem pro vedení třídního boje a odstranění kapitalismu je pevná masová organizace, která aspiruje na to, formovat se i jako politická strana a jako politická strana vystupovat. Organizace jako struktura, speciálně tedy organizace tohoto typu, který měla na mysli a chtěla realizovat II.Internacionála, byla tehdy před 120 lety neobyčejně moderní záležitost. Tak to alespoň připadalo rozhodně těm statisícům a statisícům našich prapradědečků, kteří nadšeně do té organizace vstupovali, obětavě pro ni pracovali a viděli v ní opravdu to nejdůležitejší. II.Internacionála ovšem princip organizace přímo fetišizovala a když s touto organizací potom vstupovala na půdu parlamentu, tak si nebyla vědoma toho, že vstupuje někam, kam by vlastně nepatřila a pozvolna došlo k degeneraci zejména právě v té rovině parlamentní politiky a Lenin tedy potom oprávněně, již vlastně od začátku 20. století, zde mluví o parlamentním kreténizmu, který ovládl tu II.Internacionálu a jednotlivé její sekce. Fetišizace organizace, kterou si dlouho prostí členové dost dobře neuvědomovali, byla ovšem skutečně vnějšímu nezaujatému pozorovateli velice zřetelná. Když dnes listujete tiskem sociálnědemokratickým z přelomu století 19.- 20., řekněme, no tak se neubráníte určitému údivu, až nad přímo naivitou, s níž oni přistupují k politice a máte údiv i nad bezzubostí těch politických programů, jejich každodenních politických starostí atd., ten rozdíl mezi touto revoluční stranou proletariátu, která chce svrhnout celé kapitalistické zřízení a ostatními stranami, které v tom parlamentě byly zastoupeny, se stále více stírá, alespoň co se jejich praxe týče. Pochopitelně to nemohlo mít dobré následky a nechybělo ovšem kritiků i přímo v II.Internacionále, to byla ta mladá generace, tehdy na přelomu století, nebo na začátku 20.století, je reprezentovaná řekněme v Německu Luxemburkovou, mladým Lipknechtrem atd., jinde zase to byl mladý Granšči, atd., no tato opozice se velmi těžko prosazovala vůči tomu vedení, které už skutečně úřadovalo, nikoli vedlo revoluční boj a nepoužívalo ani revoluční taktiky, ale opravdu v podstatě jenom úřadovalo. Já jim nechci dělat ostudu, ale když to chci velice stručně charakterizovat nemohu jiných slov použít. Konec konců, tohle byl i důvod, proč nejenom tedy to anarchistické hnutí na určitý čas se tak rozmohlo, to byl i důvod proč velká řada, ne-li většina intelektuálů, kteří by se byli bývali jinak cítili příslušní k revolučnímu hnutí, tak se postavila úplně stranou a také důvod, proč řekněme Lenin vytváří bolševickou frakci v rámci Sociálnědemokratické strany Ruska. Ta vnitřní slabost daná tou fetišizací organizace v kombinaci s tím parlamentním kreténizmem a všemi ostatními nešvary, které se tam časem uhnízdili, je velmi vážným způsobem dokumentována řekněme na tom, že v roce 1912 byl mezinárodní kongres Internacionály opět v Basileji, tehdy již zuřili Balkánské války, že se všeobecně zbrojí, atd., že jsou militaristické nálady na pravici bylo veřejným tajemstvím, i když se všeobecně prohlašovalo, že válka nemůže vzniknout, nějaká všeobecná válka, protože současné zbraně jsou tak zničující, že nelze tedy válku vůbec rozpoutat, tak ta nálada válečnická byla u těch velmocí a tehdy na tom druhém kongresu kromě už tradičních, v podstatě bohužel už zfrázovatělých tezí, přišlo nové velmi významné prohlášení, které bylo velmi důrazně formulováno, že totiž sociální demokracie nepřipustí vznik nějakého velkého vojenského konfliktu, protože sociální demokraté odmítnou prostě nastoupit vojenskou službu, samozřejmě v parlamentě zablokují jakoukoli možnost, řekněme, válečných úvěrů nebo vůbec jenom tedy rozpoutání války diplomaticky, a kdyby jim byly zbraně násilím do rukou nuceny, tak obrátí tyto zbraně vzápětí proti vlastním vykořisťovatelům, tedy kteří jsou jejich nepřítelem a nikoli ti proletáři zahraniční, proti jimž by měli jít bojovat. Toto prohlášení skutečně do značné míry jaksi vylekalo tehdejší buržoazní vlády, ale je velmi příznačné, že ten úlek nebyl zas tak silný a netrval dlouho, protože oni znali své sociálnědemokratické kolegy z parlamentu a viděli jim do karet a na tu mezinárodní solidaritu sociálních demokratů příliš nevěřili, což se skutečně prokázalo při vypuknutí 1.světové války. Do dnes se neuzavřel spor mezi historiky, kdo je vlastně viníkem 1.světové války, respektive, kdo stiskl tu spoušť, respektive tedy ten trigr. Samozřejmě historici jednotlivých zemí to přehazují vždycky na tu druhou zemi atd., samozřejmě je zřetelné, evidentní, prokazatelné, že chuť do války byla na pravici u národních monopolů tehdejších všeobecná, na všech stranách tedy si slibovali úspěch a psychologická příprava, k tá válce nebyla sice nějak zvlášť vehementní, nicméně nebyla ani ta zanedbána. Nepochybně, kdyby nebyl býval „Ferdinand v Sarajevu", no tak se velmi rychle našla nějaká jiná záminka. Přesto ale opravdu do dneška není bezpečně rozhodnuto, kdo jaksi to má na triku, to že k tomu rozpoutání války opravdu došlo, poněvadž tak jak se jim sice do ní chtělo, tak se jí také pochopitelně z mnoha důvodů báli. Poměrně dost věrohodná hypotéza je, že ta skupina kolem Konráda von Hesndorfa ve Vídni v rakouském generálním štábu se dost vydatně, ba dokonce tedy velice aktivně přičinila o to, aby se využil ten měsíc po atentátu na Ferdinanda k tomu, aby se diplomatickými a jinými kanály patřičně zpracovali všechny v úvahu padající spojenci i odpůrci, šlo prostě hlavně o to, aby ta válka byla. Dobře. V této nepřehledné situaci tehdejší, nepřehledné i z dnešního tedy hlediska pořád ještě, nemůžeme nepoukázat na to, že kdyby nebyla totálně zklamala II.Internacionála, tak opravdu vypuknutí 1.světové války by nebylo bývalo možné. Jestliže sociální demokraté ve všech hlavních zemích, které do té války nejdříve vstoupili, projevili zcela manifestační podporu vojenské, tedy militaristické politice svých vlastních kapitalistických států, no tak je vidět že ta II.Internacionála, úplně musím říci to zprofanované slovo, promiňte mi, úplně zradila zájmy dělnické třídy. My dnes po zkušenostech s 20.stoletím při velice rychlém procesu ztráty historické paměti, zejména mezi mladou generací, se díváme na 1.světovou válku jako na věc ne tak příliš dramatickou, nebo ne tak příliš drastickou, zažili jsme i horší věci. Ve skutečnosti první válka byla vlastně brutálnější, než druhá, protože nikdo nebyl připraven a to, jak vlastně moderní válka vypadá a byly to doslova masové jatky, to se jinak se to nazvat nedá. Trošku se podívejte do dějin, jak vypadali válečné akce řekněme na západní frontě, kde, když během několika let se postupovalo a ustupovalo o několik set metrů nebo dva tři kilometry za cenu miliónů životů, miliónů vojáků, kteří tam na tom nepatrném prostranství padli, takže zákopy se vykopávali vlastně mezi mrtvolami, atd., není třeba příliš si namáhat představivost, stačí se podívat do soudobé literatury, tedy to byl psychologický otřes pro celý svět, zejména teda pro Evropu. Do Švýcar se útěkem tedy zachránilo pár pacifistů nebo levičáků, ať už to byl Tristan Tzara, nebo Romain Roland, nebo Lenin, ale bylo jich tam skutečně hrstka. Ti se sešli 1915 v Zimmerwaldu, rok později, 1916 se znovu sešli a víceméně bez problémů, bez valných rozporů se shodli na tom, že jediným požadavkem, který si dnes jaksi levice může klást, je okamžité zastavení války, žádné další cíle revoluční, uskutečnění řekněme proletářské revoluce nebo něco podobného vůbec už neformuluje, protože situace je tak bezprecedentně strašná, že všechny ostatní cíle ustupují absolutně do pozadí a jde jenom o to okamžitě to vraždění, bezhlavé a nesmyslné, zastavit, bez anexí a kontribucí, jak se tehdy říkalo. Na tom se tedy pevně usnesli, no ale neměli samozřejmě žádné možnosti to realizovat. Tehdy  má Lenin tu přednášku známou pro švýcarskou dělnickou mládež, kde říká: -  No tak my máme takové, nebo takové a takové cíle, my socialisté, no ale je zcela evidentní, že my se už toho nedožijeme, asi ani vy se toho už nedožijete, protože jste mladí, je to bohužel vzdálená budoucnost, už to nikdy neuvidíme na vlastní oči, jednou k tomu dojde, ale kdo ví kdy. No a teď, pár měsíců na to, v Rusku vznikne Únorová revoluce, svržení cara, nastoupí buržoazní vláda, tedy vláda, která zavede víceméně buržoazní demokracii. Lenin by nebyl prostě dostál své morální povinnost, abych tak řekl, svému morálnímu závazku, kdyby nebyl za těchto okolností využil všech příležitostí, všech možností k tomu, aby do toho Ruska odjel. Jakým způsobem tam odjel je zcela vedlejší./...

Kazeta XVIII/b  
.../Kdo si mohl myslet, že si při tom přihřeje vlastní polívčičku, to bylo Leninovi lhostejné a historikovi je to taky lhostejné, Lenin nemohl jednat jinak. Přijel do Ruska vyhlásit teda skutečně velmi radikální levicový program teda ty Dubnový teze, u vlády tehdy už byl Terenskij, sociální revolucionář, teda strana sociálních revolucionářů, a prakticky vládu měli v rukou jednotlivé socialistické strany a frakce. Kdyby za těchto okolností, to bylo v dubnu, kdyby už po únoru, nebo aspoň mezi únorem a dubnem, byla tato socialisticky orientovaná vláda byla uzavřela alespoň příměří nebo mír, prostě vystoupila z války, tak by Lenin nebyl mohl ani pomyslet na jakýkoli pokus o nějakou Říjnovou revoluci a nebylo by ho to ani napadlo, protože to zase nebyl blázen. Byl by se přizpůsobil té situaci, byl by samozřejmě prosazoval, aby se politické problémy v Rusku řešili jaksi ve směru stále více do leva, to je samozřejmé, ale na revoluci by nebyl býval pomýšlel. Jenomže ruská, v podstatě tedy takzvaně socialisticky orientovaná, vláda se dala přemluvit za příslib Dardanel k tomu, aby ve válce pokračovala. Pak už byla pochopitelně situace jasná, první pokus o svržení této vlády, která, jak víte, sama sebe nazývala Prozatímní vládou, byl v červenci, ten byl potlačen, Lenin odchází do ilegality a už zcela jasně vyhlašuje program, že se tedy musí ta vláda svrhnout. To všecko je psychologicky, historicky, po všech stránkách nejenom pochopitelné, ale plně akceptovatelné. Pokud se tady někomu něco na tom nezdá, tak ať si přečte pár předcházejících řádek a sám si to promyslí, pokud už nechce jít přímo do objektivní historické literatury. Samozřejmě, že později se zdálo, po desítkách let, že by bylo bývalo opravdu jaksi rozumnější, kdyby se byla uskutečnila menševická politika a v Rusku se zavedla normální buržoazní demokracie a začal se teda podporovat rozvoj kapitalismu, při základních reformách, které byly bezpodmínečně nutné, jako je pozemková reforma a dejme tomu určité sociálně orientované zákonodárství atd., atd., ale v podstatě by to byl takový slušný buržoazní stát, který by byl hospodářsky perspektivní atd., atd. No to se všecko říká snadno později. Opakuji, že to takhle z retrospektivy jeden čas vypadalo, dneska už se to moc nefrekventuje, tato úvaha, ale jeden čas to byla populární úvaha, ne jenom na pravici, ale i tak mezi, abych tak řekl, pokrokovou inteligencí, nebo mezi sociálními demokraty mezi dvěma válkami atd., nebo těsně po válce druhé tedy, dnes už, jak říkám, to tak frekventováno není. Tím vlastně máme tu prehistorii, dodal bych k ní ještě jen jednu věc, nebo dvě malé věci bych k tomu dodal. Jednak Lenin se samozřejmě jako každý dopouštěl chyb, zvlášť když byl mladý, no a ono se mu pěkně sedělo s tím Tzarou v Zurichu, kde se těšil na premiéru dada kabaretu, tedy prvního dada vystoupení v Cabaret Voltaire, zdá se, podle posledních dokumentů, že nejenom tedy se samozřejmě účastnil premiéry, ale dokonce Naděžda, že tam vystupovala na jevišti. No tak to je dnes publikováno, ale není to bezpečně ověřeno dokumentárně. No předtím už tam seděl zase dlouhé roky a studoval si ty dějiny filozofie a tohleto, to je všecko vod něj velmi hezký, zapomněl ale na jednu věc. V té II.Internacionále ho měli za blázna, tak ho tak vystrčili bokem. Říkali, to je vaše ruská záležitost, spor mezi bolševickou a menševickou taktikou, to je vaše ruské specifikum, vy tam máte jiný poměry, feudální v podstatě ještě, my se vám do toho plést nebudeme, no a Lenin si to jaksi nechal do určitý míry oktrojovat, opravdu se soustředil pouze na specificky ruskou problematiku, zase on tedy se nepletl do toho, co dělá II.Internacionála a zapomněl ten problém té bolševické levice internacionalizovat. Tedy přednést tento program jako program pro levici, pro revoluční levici na celém světě. V důsledku toho skutečně opomněl navázat co nejužší kontakty s lidmi, kteří by mu byly bývaly velice přišli k duhu, abych tak řekl, mám na mysli zejména tedy Rudou Rózu, kterou pochopitelně znát musel a mladého Lipknechra, ale i soudruhy, řekněme, italské, o francouzských ani nemluvím, mám dojem, že o Jorensovi například, to už tedy byla stará garda, Jorens nebyl žádný marxista extra, ale byl to skutečně dělnický předák par excellence. Kdyby ho nebyly zastřelili, když v předvečer vyhlášení války do Sněmovny v kapse si nesl projev proti válce, kdyby ho nebyly bývali zastřelili na cestě do parlamentu, tak vůbec není vyloučeno, že by byl té francouzské vládě možná zcela znemožnil vstup do války, takovou měl autoritu. A Lenin ho nekontaktoval nikdy a prakticky se o něm myslím nikde ani ve svém díle vůbec nezmiňuje, to znamená Lenin se dopustil té chyby, že ten problém bolševismu privatizoval, abych tak řekl, pouze pro Rusko. Což se mu později krutě nevyplatilo, nejen tedy jemu, ale nám všem. Druhá poznámka ještě preliminární je, že Marx si pochopitelně fenoménu Ruska všímal, ovšem to bylo ještě v době, kdy v Rusku ani sociální demokracie vlastně ještě nebyla, toho se myslím Marx ani nedožil a když oni si tam přeložili ten Kapitál, tak oni to četli jako kritickou liberalistickou analýzu vědeckou, atd., a vůbec nepochopili oč jde. Dobře. Ale Marx se vyjadřoval o Rusku poměrně dost skepticky. Jednak poukazoval na to, že tam skutečně nejsou předpoklady, v prvé řadě ekonomické, pochopitelně, poněvadž tam v jeho době žádný kapitalismus vlastně nebyl, že tam předevčírem tedy akorát zrušili nevolnictví a trvá tam vlastně dále polofeudální společnost, ale hlavně poukazoval na to, že Rusko nemá vůbec žádné politické tradice v tom smyslu, takto bych to řekl, nemá tradici politického vědomí obyvatelstva, obyvatelstvo nemá vypěstované politické myšlení, neumí politicky myslet. Což velmi správně dával do souvislosti s tím, že v Rusku nikdy nevznikla města, až do Petra Velikého a vlastně ani po Petrovi Velikém se nedá mluvit o městech západoevropského typu, nýbrž o velkých sídlištních aglomeracích, poukazoval na to již v případě Kyjevské Rusi, no a říkal, v téhle situaci se skutečně politické vědomí, politické cítění, politické myšlení nemělo kde vyvinout a v jakém prostředí a co by bylo jeho, kdo by byl jeho nositelem, těchto tisíc let trvajících poloanarchických a polosamoderžavných podmínkách barbarského tedy vykořisťování. Lenin nemohl nevědět, jak tyto dva faktory v Rusku chybějí. Osmdesát procent obyvatelstva byli ti pověstní mužici, kteří měli úžasnou odolnost a byli za určitých okolností schopní hory přenášet, ale kultura politického vědomí u nich samozřejmě nebyla. Jak to je s rozvojem kapitalistického hospodářství a s průmyslovým potenciálem Ruska Lenin samozřejmě velmi dobře věděl, proto od samého začátku bylo jemu i všem ostatním bolševikům jasné, že nerozvine-li se světová revoluce, tak se v Rusku nic nemůže podařit, nic nemůže udržet. Dobře, ale po několik let ta naděje v světovou revoluci tam byla, prakticky ji čekali každý den, no a oni jsouce postaveni do velice svízelné situace, no tak se museli starat o to, aby zachránili aspoň to, co se jim podařilo. Je nutno si otevřeně říci, že to, co se stalo 7. listopadu v Petrohradě, nebyla revoluce, ale byl to politický a vojenský puč. To samo o sobě není moc příjemná věc ke konstatování, ale principiálně tedy není možno kvůli tomu tu věc zatracovat. Prvních pár dní, týden, deset dní to vypadalo tak, že stačí tento příklad a že sovětská moc, jak se tehdy jí začalo říkat, více-méně bez odporu bude přijata v celém Rusku. Pak ale vznikla občanská válka, kterou skutečně tedy začali odpůrci bolševiků a nikoli bolševici, a ta samozřejmě úplně zpřeházela karty. To je velmi důležitý faktor, ale protože tady nevykládáme dějiny, nýbrž chceme podat jenom základní obrysovou filozofickou analýzu toho, co nazýváme fenomén „Sovětský svaz", tak se soustředíme na jiné body, budeme mít trochu jiné hledisko, tedy jiný zorní úhel. K tomu bych chtěl ještě znovu podotknout, že samozřejmě zpracování fenoménu „Sovětský svaz" může být provedeno pouze velmi širokými týmem specialistů z celé řady vědních oborů, kde musí být psycholog, dokonce i religionista, nehovoře o ekonomovi, historikovi, politologovi, sociologovi atd. Pouze takový tým může podat ucelený obraz. Je zarmucující, že práce takového týmu, která by si vyžádala jistě, řekněme, deset let, se neuskuteční prostě proto, poněvadž nikde nikdo na světě nebude tento projekt dnes financovat. Zase nás to nemusí tak překvapit, když si uvědomíme, že dějiny Francouzské revoluce, když bychom vzali období od poloviny 80-tých let až do, řekněme, tak roku 1799, tak nejsou taktéž zpracovány. Po celé 19.století byla publikována spousta literatury a to jsou zpolovičky pamflety, které se tváří jako vědecká díla, rozsáhlá vědecká díla, anebo to jsou romány zase podaná jako vědecká díla, takový Michellete, dejme tomu. Ke skutečně vědeckému zpracování se přistoupilo opravdu až po více než sto letech, vlastně až na začátku 20.století a jakkoli je řada dílčích monografií, tak dějiny Francouzské revoluce nejsou dosud prosím zpracovány vyčerpávajícím způsobem. Lidstvo zachází s tím, co je pro něj nejdůležitějším zdrojem poznání, to jest s vlastními dějinami, neuvěřitelně dětinským způsobem. Potom samozřejmě není divu, že všeobecná nechápavost toho, co jsou dějiny, jak jdou dějiny, kde jsou hybné páky, abych tak řekl, historických událostí, nikdo dneska neví, nechápe, nedovede si řádné vysvětlit. Tedy to dílo o Sovětském svazu teprve na nás čeká a věru tedy my se ho už nedočkáme a v takovém případě má filozof právo podat alespoň svůj pohled, který samozřejmě v žádném případě nemůže být vyčerpávající a může sloužit pouze jenom jako základní informace. Filozof pochopitelně nemůže vylézt ze své kůže, protože není vědcem jiného oboru, takže jeho zorný úhel bude specifický. Nicméně protože bez filozofického výkladu se konec konců nikdy nedá dělat nic, tak i tento specifický zorný úhel je potřeba vyslovit, tedy vyjádřit, vyartikulovat. Co tedy se stalo po tom 7. listopadu, který jak říkám, byl vlastně jenom politickým a vojenským pučem v jednom městě, tedy v hlavním městě tehdejšího Ruska, no stalo se to, že se začali vršit chyby na chybu. První dekret vydaný hned na druhý den byl Dekret o míru. To bylo v pořádku, tím Lenin splnil jaksi svůj morální závazek, který měl a vlastně i hlavní cíl svého minimálního programu, abych tak řekl. Druhý dekret, vydaný ještě téhož dne, byl Dekret o půdě, no a tady začíná bohužel se rozvíjet to drama, které tedy velmi špatně skončilo. Protože tento dekret o půdě za a) byl skutečně, řečeno tvrdě, podvod a řečeno měkce oportunní opatření s jehož trvalou státoprávní, abych tak řekl platností, se nepočítalo. Podle tohoto dekretu samozřejmě si mohli rozebrat rolníci půdu velkostatkářů úplně volně do soukromého vlastnictví. Byla naznačena tedy možnost, že by bylo dobré jaksi hospodařit společně, ale prímum bylo rozebrat, rozparcelovat si šlechtický a statkářský majetek do soukromého vlastnictví, do soukromé režie, alespoň řečeno slušně, mírně, co nejmírněji. Toto vůbec nikdy nebyl program bolševiků, to byl program eserů, program Kerenského řekněme, který ho ..uskutečnil, ale to byl program eserů, bolševici tento program kritizovali vždycky, odmítali ho, protože oni viděli řešení pouze v tom združstevnění. Tedy udělali tady něco, co jednak byl trošku švindl, převzali si cizí heslo, cizí program, nemysleli to s tím vážně a vytvořili situaci, kdy vyhlídky na kolektivní hospodaření byly opět někam odsunuty. Lenin vydal tento dekret zřejmě kvůli tomu, aby masivním způsobem podpořil a urychlil odchod vojáků z fronty, čímž se tedy automaticky zastaví válka, aby tedy byli ti rolníci na té frontě motivováni dostatečně silně, tak byli vyzváni, aby  šli domů a tam si tedy zabrali to, co vlastně patří teďka jim, ale mají tam jít osobně a tam si to osobně zabrat. Samozřejmě, že tyto dva dekrety skutečně znemožnili další vedení války, zastavení tedy válečných akcí a není vyloučeno, že by byl býval stačil už jen ten první dekret, respektive kdyby ten druhý dekret byl skutečně vyjádřil jasné, zřetelné bolševické stanovisko, že se má udělat pozemková reforma tak, že se vyvlastněný statkářský majetek združstevní, tak by to možná nebylo mělo menší efekt, než měl ten Dekret o půdě, no ale prosím. Ve velmi naléhavé situaci Lenin nechtěl nechat nevyužitou žádnou možnost. Když tedy vznikla vzápětí občanská válka, tak pochopitelně na združstevňování nebylo dostatek času, abych tak řekl, a nebyly příhodné podmínky. Když občanská válka skončila, tak byl takový ekonomický debakl v tom Rusku, které se teprve nyní vlastně přetvářelo v Sovětský svaz, že zase se to poodsunulo a přitom Lenin mezi rokem 1920, zejména 1921 až 1923 už si neobyčejně bedlivě všímal toho, že došlo k jevu, kterého se přímo hrozil, totiž že na té vesnici vyrostla vrstva, která později skutečně už nabyla přímo charakteru třídy, a to jest kulactvo. Kulaci existovali samozřejmě už v carském Rusku, ale nebyl to základní fenomén, nebo hlavní vůdčí fenomén ruské carské vesnice. Tam byl opravdu v první řadě ten statkář a pak tedy ti mužici, kteří byli v polonevolnickém postavení pořád dál a sem tam tedy nějaký ten bohatý sedlák. No ale ten neměl příliš mnoho příležitostí, aby rozvinul tedy svoji třídní subjektivitu, abych tak řekl, on ji ještě taky vůbec ani nepociťoval. Způsobem, který by bylo potřeba mít velmi detailně zdokumentovaný, došlo prostě určitým samopohybem k tomu, že ke konci 20-tých let, když si uvědomíme, že do toho ještě přišla politika NEPu, která sice trvala krátce, nezdařila se, ale její důsledky se táhli dlouho, až do konce těch 20-tých let, tak na té vesnici opravdu to kulactvo vzniklo. To byla skupina těch opravdu nejdravějších a nejbezohlednějších, která byla konec konců pochopitelně a právem těmi ostatními vesničany, takzvanou vesnickou chudinou, byla tedy nazírána s velikou nevolí, mírně řečeno, takže pozdější program rozkulačení byl vřele přivítán. Lenin tedy již od sklonku občanské války upozorňoval neustále periodicky znova a znova na to, že pokud jsou poměry na vesnici takové, jak tam tedy vznikají, tak nám vyrůstá vlastně nová buržoazie před očima minutu za minutou a že musíme s tím okamžitě něco udělat, protože je to vysloveně tedy třídní nepřítel a může zesílit tak, že nás porazí eventuálně. Nedožil se toho, aby se tedy podle jeho rad něco začalo měnit, ono v těch ekonomických podmínkách, kdy to hospodářství typu vojenského komunismu skutečně nemohlo v žádném případě zaručit ekonomickou obnovu Ruska, muselo být vystřídáno přinejmenším tedy tou NEPmanskou politikou, tak v té situaci se s tím kulactvem hýbat nedalo. No dobře. Nemuselo ale to kulactvo vzniknout, kdyby se od začátku byla riskovala ta věc, že se bude důsledně prosazovat združstevnění. Jedna z velmi významných, ba přímo geniálních Leninových myšlenek byla však již před Říjnovou revolucí myšlenka Sovětů, tedy rad pracujících, dělníku, rolníků a vojáků, tehdy tedy se říkalo. A to heslo 'Všechna moc Sovětům!' bylo chápáno vážně, ne jako demagogický trik. Leninovi hluboce záleželo na tom, aby demokracie Sovětů opravdu fungovala, protože jedině v ní viděl záruku vytvoření skutečně socialistických, socialisticko-demokratických, to znamená teda socialistických vztahů, tedy socialistická demokracie, forma demokracie uměřená tomu přechodnému stádiu, jemuž tedy se říká diktatura proletariátu, tak tomu je uměřená forma této demokracie Sovětů, která má velice blízko k přímé demokracii, k samosprávě. Pochopitelně při absolutní politické nezkušenosti ruského obyvatelstva takový experiment byl velmi odvážný a byl by potřeboval abych tak řekl klidové podmínky k tomu, aby se mohlo rozvinout, vypěstovat, přímo vypiplat. V průběhu občanské války k tomu podmínky nebyly a Sověty prakticky ztratili svůj význam, později byli odsunuty zcela na druhou kolej a ještě později z nich zůstalo opravdu již jenom jméno. No, koncepce byla opravdu velice dobrá, nezdar byl o to horší a tragičtější. Protože bez parlamentní demokracie a bez demokracie uměřené diktatuře proletariátu, jíž měla být demokracie typu Sovětů, zbývala otevřená jediná cesta a to je buď vláda revoluční organizace, jako takové, tedy strany, což je dost fiktivní záležitost vždycky, anebo obnovení autokracie, což je cesta naopak, v dějinách obvykle přirozená, normální. Když jsou vyšachovány ze hry všechny formy demokratické kontroly, tak nějaká takzvaná organizace dlouho nevydrží a zmocní se jí nějaká vedoucí silná osobnost, to je přirozený běh věcí od nejstarších dob. V Rusku byly dvě takové osobnosti, které by byly mohli se postavit do čela. Ani jedna z nich neměla tu sílu, kterou měl Lenin a to určité charisma, které měl Lenin, byly to osobnosti každá svým způsobem dost jednostranná, ale byly to osobnosti silné a ještě ke všemu navzájem se hluboce nenáviděli a to byl Stalin a Trockij.  Kolem nich se jako sateliti pohybovali a svoje dráhy křížili a vyměňovali si své orbity ti příslušníci toho starého vedení bolševiků, kteří neměli tu sílu osobnosti, aby se mohli někde něčemu postavit do čela, ti valírovali z jedné strany na druhou. Bez principiálních, v podstatě, osobně motivovaných, v podstatě, hádanicích mezi Stalinem a Trockým a tedy jejich přívrženci Sovětský svaz ztratil minimálně pět, možná šest i více let v situaci bez jakékoli ekonomické koncepce. To, že output Sovětského svazu v roce 1929 byl na úrovni carského Ruska z roku 1913, to samo o sobě moc neříká, protože například Československo mělo stejnou bilanci, teprve v roce 1929 se dostalo na úroveň roku 1913, co se týče tedy výroby. V těch předních vítězných státech Dohody to bylo jinak, samozřejmě, no ale tam zase v roce 1929 vypukla Světová hospodářská krize. Důležitější než to, že  ta produkce Sovětského svazu se zvyšovala pomalu, důležitější bylo to, že chyběla jakákoli ekonomická koncepce. Ten NEP se neosvědčil po žádné stránce, zůstaly po něm vysloveně negativní stopy, to že nějakým způsobem se zlepšilo zásobování měst zemědělskými produkty je sice velmi příjemné, ale není věc, která rozhoduje osud revoluce. Současně bylo nutno se rozloučit s myšlenkou světové revoluce, i když Trockij se snažil obhajovat dál program permanentní revoluce, to znamená v jeho poměrně dost mechanickém pojetí tedy, podněcování revolučních hnutí v dalších a dalších zemích, a Stalin se stále více klonil k té své pozdější slavné tezy o budování socialismu v jedné zemi, což svým způsobem skutečně už  je hodně odvážná deformace Marxovi koncepce, to je známé. Když ale potom v roce 1927 poslal Trockého do Alma Aty a rok na to, nebo o něco po 1929 na jaře do zahraničí od emigrace, no tak už byla situace vážná. To, že na západě vypukne zanedlouho tak hluboká ekonomická krize, to samozřejmě ještě nikdo netušil, takže situace vypadala tak, že Sovětský svaz je skutečně v tom imperialistickém obklíčení a v tomto imperialistickém obklíčení, kdy opravdu ti imperialisté od rána do večera neuvažují o něčem jiném, než o tom, jak ten Sovětský svaz zardousit, to si nebudeme přece vyprávět pohádky o jejich dobré vůli se Sovětským svazem jednat partnersky, to přece víme v naší přítomnosti, tak/...

Příběh o příběhu XIX.

Kazeta XIX/a
.../Sovětský svaz tady stojí bezbranný, naprosto. Nejenom že nemá armádu na výši, ale zejména ekonomicky je nula. Nebudu to epicky rozvádět, Stalin prostě udělal nejjednodušší věc, sebral Trockého plány, s nimiž Trockij několik let pořád vystupoval, že by se centrálně řízené a plánované hospodářství mělo dostat na kvalitativně vyšší úroveň a že by se mělo plánovat v rozmezí  pěti letech atd., atd., atd., že v případě Sovětského svazu je jediná možnost, totiž provést industrializaci z vlastních vnitřních zdrojů. Tyto zdroje jsou pracovní síla, která leží ladem na té vesnici, vesnice se musí teda kolektivizovat, aby se uvolnili pracovní síly pro výstavbu průmyslu atd., atd., prostě, Trockij to měl podložené, vypracované. Stalin to prakticky s nepatrnými modifikacemi přejal. Jenže kdyby se s tím bývalo začalo, dejme tomu, v roku 1923, tak se dalo pokračovat, no, postupovat opatrněji, nebo pomaleji, nebo měkčeji, abych tak řekl, jak to později dělali v Číně, na etapy, rok za rokem, že jo, se přecházelo na vyšší stupeň kolektivizace, tedy těch stupňů bylo v Číně sedm nebo devět a to byly velmi mírné posuny, a protože rolníci viděli, že se jim to rentuje, no tak většinou neměli proti tomu příliš výhrad, šlo to pomaloučku, neznatelně. Konec konců, když se mohla podařit kolektivizace řekněme i v Československu, no tak je vidět, že za určitých okolností, při určitých metodách  a  to v Československu metody nebyly zrovna v glazé rukavičkách taky, ale přeci jenom to lze provést. Jenomže nyní se tedy Stalin ocitl v situaci časové tísně, kdy jaksi bylo potřeba provést to přes noc. No tak to tedy přes noc provedl. A víme jak to probíhalo, víme jaké byly důsledky, hladomor, masové deportace a já nevím, co všecko, ale během roku to měl pod střechou, ta armáda těch uvolněných pracovních sil se dala zase násilím překomandovat na ty, na tehdejší poměry gigantické stavby, jako Magnitogorsk atd., kde tedy pracovali s nejprimitivnější technickou výzbrojí - krompáč a lopata byl tak vrchol technické výbavy, kterou měli ti nešťastníci k dispozici. No důsledkem ovšem bylo v prvé řadě to, že takto násilně provedená kolektivizace prakticky definitivně zničila ruské zemědělství. Ruské zemědělství se až do samého konce existence Sovětského svazu nevzpamatovalo z této rány a Sovětský svaz byl od té doby odkázán buď na velice nízkou úroveň zásobování potravinami, anebo musel později nakupovat základní potraviny systematicky jenom v zahraničí. Je to velmi zajímavý příklad toho, jak se skutečně vymstí chyba urobená nepromyšleně nebo jenom z pragmatických důvodů, jak to může vyústit vysloveně negativně, přímo tragicky. Na tomto místě bych udělal dvě poznámky, jednu kratičkou a totiž tu, abychom si nedělali žádné iluze o tom, že Trockij by to byl dělal jinak. Možná, že kdyby s tím byl Trockij byl býval mohl začít už toho roku ´23, tak že by snad to bylo bývalo přeci jenom tak povlovnější a v důsledku toho i mírnější. Ale Trockij byl přinejmenším stejně autokratická osobnosti jako Stalin. Podobně jako Stalin nesnášel kritiku a jestli někdo byl skutečně hluboce antidemokraticky, autokraticky přímo tedy uvažující člověk, tak to byl rozhodně Trockij. Stalin dokázal valírovat, všelijak manévrovat a kdesi cosi, Trockij měl jasný, přímo kasárenský plán. Tak jak dokázal vydupat ze země tu Rudou armádu, která ze skutečně nepatrných začátků se stala mohutnou silou díky železné jaksi ruce Trockého, tak by podobným způsobem byl zlikvidoval i odbory, pochopitelně, to byla jedna z prvních věcí, kterou měl na mušce, tak samozřejmě i demokracii Sovětů, na těch mu vůbec nezáleželo, no a s těmi rolníky by nebyl býval zacházel nijak demokraticky, nebo čtyřikrát ohleduplným způsobem. Tak to jenom k tomu, abychom si nedělali iluze, že by bylo bývalo ještě nějak možno odvrátit ty další vývojové peripécie, neblahé peripécie Sovětského svazu. Stalin tentokrát poprvé se ocitnul v situaci člověka, jenž je v těžké časové tísni. Řešil to způsoby nám cizími, způsoby, jež nelze v žádném případě doporučit, naopak jedině je studovat jako příklad vysloveně výstražný. Teď ale zase nemysleme si, že všechno tohlento byla jenom nějaká Stalinova zlovůle, abychom si toho Stalina nediabolizovali. Ta zásadní chyba byla v celém principu. Ten princip nebyl, abych tak řekl, kodifikován někde na papíře, ten princip se vytvořil v praxi a vypadal takto, bez dlouhých řečí skočím z mosta do prosta: - Když bylo potřeba zvítězit v občanské válce a když po občanské válce zůstala ta země skutečně absolutně zbídačená, vlastně již od samého začátku, kdy se začalo bojovat o udržení toho bolševického převratu, který byl proveden v Petrohradě, tak bolševici, kterých bylo tak jako tak hrstka, předstupovali, a to stále častěji a stále důrazněji před obyvatelstvo, před spoluobčany tedy, kteří měli na papíře tu demokracii Sovětů zaručenou, předstupovali před ně v podstatě s prostým, jednoduchým, srozumitelným argumentem, úměrným tedy chápavosti té veřejnosti, s argumentem, jenž se dá vyjádřit jednoduchými slovy: „Podívejte se, vy jste tjómnaja talpá , tedy vy jste, v podstatě, přiznejte si to, negramotní, nevyznáte se v ekonomice, nevyznáte se v politice, nevyznáte se v ničem a my vám přicházíme pomoct a poradit." Zejména po úspěšné tedy pozemkové reformě v tom smyslu, že tedy byly rozparcelováni ti velkostatkáři, a po úspěšně vybojované občanské válce měli ti bolševici možnost se jaksi opřít o to, že mohli říct: -„Podívejte se. My jsme se přece osvědčili, že to umíme, že to děláme všechno ve váš prospěch. My víme, co vy potřebujete a my víme jak na to, aby jste mohli ty potřeby mít uspokojeny, my na tom pracujeme, nic jiného vlastně neděláme, než že jaksi se obětujeme tomu, aby jste se měli dobře, však nás konec konců znáte, před vašima očima my jsme tady bojovali v té občanské válce, před vašima očima my jsme vám umožnili to, co se dalo. Víte, že jsme lidé nezištní, nepodplatitelní, (abych tak řekl), spolehliví, oceloví atd., no a my halt jsme profesionálové. My víme jak na to, my to známe, my máme v rukou teorii a konec konců jsme na to školení. Svěřte nám vedení vašich záležitostí na pár let do rukou, dejte nám svoji důvěru, my vám ručíme za to, že my vás velice rychle přivedeme k tomu, co chcete mít, to jest dejme tomu k blahobytu, k tomu, aby to všecko fungovalo, atd., atd., no prostě buďte tak hodní, teďka se nám do toho nepleťte, dejte nám placet na to, co my budeme dělat a držte pár let hubu". Říkali jim to nikoli způsobem autoritativním, ale persuazivním, neustále jezdili od vesnice k vesnici, od podniku k podniku, schůzovali v jednom kuse, až se mohli uschůzovat, jak říkal Lenin, a lidi si nevšimli, že tady vlastně už vyrůstá určitá byrokracie zatím, ale hlavně lidé se dali přesvědčit, že opravdu ti bolševici jsou intelektuálně i morálně kvalifikovaní k tomu, aby jim dali svoji důvěru. To vypadá všecko velmi hezky, jenomže tady jsou momenty, které bohužel přehlédl už Marx, které pravděpodobně málo si uvědomoval Lenin a ti ostatní na ně prostě vlastně zapomněli. Marx totiž se dopustil velkého omylu v tom, že se domníval, že lidé jsou bytosti v prvé řadě racionální. To je dědictví osvícenství, které přestože Marx je typickým filozofem romantiky, tak to osvícenství on hrozně měl rád pořád to 18.století, tu tradici filozofickou 18.století to pořád jako obdivoval, no a odtud si odnesl tedy ten zkreslený dojem, že člověk je v prvé řadě bytost racionální, stačí k němu přijít, vysvětlit mu jasně a srozumitelně, takovým jazykem, který je ten člověk schopen chápat, že to s ním myslím dobře, že mu můžu pomoct a poradit, že všecko, co budeme teďka společně dělat, tak je pro jeho dobro, že se o tom může vlastně už teď začít přesvědčovat, že to tak je děláno a že když se mu to tedy vysvětlí, tak ten člověk to pochopí a teďka přímo se zanícením takového neofity, který tedy je teďka nově přesvědčen, nově přesvědčeným vyznavačem toho racionálního zřízení a osvobození tedy společnosti, tak s tím nadšením do toho půjde se mnou. To je úvaha velmi hezká, v tradicích evropského racionalistického humanismu, jenže bohužel zásadně mylná. V člověku jsou hlubší roviny než racionální, než intelektuální a ty zvláště v kolektivním vědomí fungují daleko silněji. Nemusíme chodit nikam k psychoanalýze, ani do podobných vesnic, stačí konstatovat, že když někdo vystoupí s nárokem na to, aby se jiní řídili podle jeho rad, že on to lépe zná a zařídí, aniž by si toho příliš byl vědom, vznikne u něj zárodek autoritativního komplexu. On teď opravdu chce, aby to všecko klapalo a začíná si počínat poněkud autoritativně. To stálé narůstá u něj anebo u té skupiny lidí. Současně v situaci, kdy pochopitelně nezmůže všechno sám, musí si najít pomocníky, no a když není žádná demokratická instituce, která by mu ty pomocníky vybrala a kontrolovala je, no tak si počíná docela přirozeně, zase tedy, způsobem příznačným pro každou autokracii, no vybírá si to mezi svými kamarády, tedy je tady nepotismus. Nemusejí to být zrovna příbuzní, jsou to kamarádi, osvědčení kamarádi. Dobře, ale ti kamarádi taky ještě potřebují pomocníky no a kamarád kamaráda mého kamaráda, toho já už jsem v životě neviděl, za toho já už nemůžu ručit, že opravdu je morálně a intelektuálně kvalifikovaný, on to může být hajzl, který skrývá svoje dejme tomu kariéristické úmysly. No toho já už vůbec neznám a přitom ho posadím do aparátu. To jsou všecko přirozené průvodní znaky autokracie, která, jak říkám, není kontrolována tou nebo onakou demokratickou institucí.  Na druhé straně ti, od nichž žádám tu důvěru, tak dejme tomu se mi podaří je přesvědčit, oni mi tu důvěru dají, ale je přirozeným psychologickým momentem, že většina lidí v takovéto situaci si řekne: -„Tak přece jenom je lepší taky myslet na zadní kolečka, co kdyby se to nepovedlo no a já si ten poslední pytel pšenice, kterou bych měl vlastně odevzdat, tak já si ho přece jenom schovám, ono sichr je sichr. Já dám kabát, ale už jako zatajím, že mám ještě košili". Vzniká tady psychologický fenomén určité nedůvěry k takzvané vrchnosti. To jsou opakuji přirozené psychologické pochody, jimž se není možno vyhnout, zvlášť tedy v práci kolektivní. Je potřeba velmi mnoho času na to, aby se opravdu získala plná důvěra mých spoluobčanů a aby skutečně aparát, který zde chtě-nechtě vzniká bez demokratické kontroly, dokázal sebe sama kontrolovat tak, že zůstane čistý, abych tak řekl, morálně čistý a intelektuálně kvalitní a co se práce týče, skutečně výkonný. Na to je potřeba mnoho času. Ten čas nebyl, bolševici žádali, aby jim byla vystavena bianco směnka, lidé jim to nakonec odkývali, dokonce možno říct většina obyvatelstva bona fide to dělala, stejně tak jako prakticky snad všichni staří bolševici to dělali opravdu upřímně. Říkali, oni ty lidi nepodváděli, oni to opravdu tak upřímně mysleli. No ale zaseli zárodek, který později tedy rozbujel v džungli. Tato základní chyba vyplývá z toho, že nebyla uvedena do života demokracie Sovětů. Parlamentní demokracie je skutečně švindl, který měl svoji pozitivní funkci tehdy, když řekněme za Ludvíka Filipa, volební právo v pětadvacetimilionové Francii mělo 250.000 občanů, protože tam byl majetkový cenzus, no tak ti si samozřejmě zvolili zástupce zájmových skupin buržoazie a pozemkových vlastníků, no a ti měly opravdu o čem se dohadovat v tom parlamentě, zcela konkrétně. Ten parlament potom jednal funkčně a byl funkční pro jejich zájmy, to známe z dějin anglického parlamentu, z dějin francouzského parlamentu atd. To je přirozená věc. Ale když je to voličstvo tímto způsobem omezeno, tak že reprezentuje opravdu zájmy té vládnoucí  třídy, tak pak to má svoji funkci, ten parlament. Když ten parlament má reprezentovat skutečně 50 milionů obyvatel, všech, to znamená takových minimálně 30 a více milionů voličů, no tak pak už to je nepřehledné, politika se dělá v kuloárech, parlamentní zasedání, kdyby vůbec nebyla žádná, tak si toho nikdo nevšimne, pro chod společnosti to je bezvýznamné, samozřejmě tedy se toho potom ještě horším způsobem zneužívá ke korupci atd., atd. Demokracie typu Sovětů byl pokus zcela nový, pokus, který by neměl být zapomenut a  měl by být vyzkoušen v podmínkách příznivějších. Kdyby byla bývala fungovala, byla by ten vnitřní rozpor, který tam začal vznikat v tom obyvatelstvu, byla by ho možná zregulovala. Ovšem, jak říkám, nebyl prakticky učiněn žádný vážný pokus, aby se to zkusilo. A v tomhletom bych já jako filozof viděl vůbec tu největší chybu, která se stala v rámci toho námi zkoumaného fenoménu, fenomenu procesu Sovětský svaz, tady je vlastně problém všeho. Jestli na začátku byl ten opravdu tedy po všech stránkách vadný dekret o půdě, tak s tím by se ještě jakž-takž bylo bývalo mohlo něco dělat včas, ale jakmile demokracie Sovětů byla paralyzována a velmi rychle prakticky odstraněna, no tak už nemohli se čekat dobré konce, v žádném případě. Znovu zdůrazňuji, tady by to vlastně mohlo končit, ta úvaha o fenoménu Sovětský svaz, poněvadž ta základní chyba je zde a ostatní se už rozvíjí přirozeným samospádem, abych tak řek. Zatím tedy jak vidíte abstinuji od toho, abych zaváděl nějaké filozofické kategorie do těch věcí. Jenom vyrozprávím určitý zase příběh. Stalinovi se podařilo tedy zvládnout tu situaci časové tísně způsobem velice drastickým a první pětiletka byla k celosvětovému přímo úžasu, opravdu splněna, dokonce tedy předčasně, v podstatě tedy opravdu splněna na termín a Sovětský svaz disponoval mohutným průmyslem vybaveným na tu dobu nejmodernější technikou, protože Sověti poslední halíř, tedy poslední zlatou unci, kterou vydobyli někde, tak za to nakoupili jednak práci zahraničních specialistů a jednak tedy stroje. Po splnění první pětiletky to mělo začít fungovat. Bylo přesně spočítáno, jaký bude output a na základě toho se mohl vytvořit druhý pětiletý plán, kde pochopitelně tedy ty výsledky by byly ještě mohutnější. Roku 1935 se to mělo začít jaksi ukazovat, že to bude klapat. Nyní se ukázalo, že produkce plánovaná je realizovaná tak maximálně z poloviny často i méně, mimo jiné kvůli tomu, že kvalita těch výrobků byla velice špatná, většinou, a během velice krátké doby, během půl roku, velká část toho drahocenného moderního strojového parku byla rozbitá. Takže ty gigantické továrny vlastně ani vyrábět nemohli. O pracovní morálce, dejme tomu, atd., hanba mluvit. To byla situace zase překvapující pro v podstatě pořád v těch jen racionalisticky spekulujících kruzích těch bolševiků, jo, bolševického aparátu, no a Stalin opět byl v situaci časové tísně, protože teď už bylo tady nacistické Německo, teď už se otevřeně hovořilo o tom, že to bylo víceméně veřejným tajemstvím, že k tomu, aby se ventilovali nějak ekonomické potíže imperialistických zemí, tak by bylo nejlepší tedy se vypořádat s tím Sovětským svazem vojensky, atd., atd., takže, aby to v tom Sovětským svazu hospodářsky fungovalo byla  otázka přežití. Stalin si musel uvědomit, že nahnal do těch továren lidi, kteří v životě žádný stroje neviděli, kteří ještě mohli tak s tím krumpáčem a motykou stavět v tom Magnitogorsku, ale nemohli pracovat u i poměrně jednoduchých strojů, u soustruhů a fréz, protože to prostě v životě neviděli. Pracovní morálka rolníka je úplně jiná než pracovní morálka dělníka. Je dána způsobem jimž vyrábí a co vyrábí. Osvojit si dělnickou mentalitu a pracovní návyky trvá desítky let, někdy i po generace, to skutečně nejde ze dne na den, ani z roku na rok a žádné školení tomu neodpomůže. Ty dělníci o ty stroje nepečovali, zacházeli s nimi hrubě, takže stroje se rozbíjeli, co je kvalita a co není kvalita u toho výrobku nedokázali sami vůbec ani poznat, tím méně nějaké velmi přesné detaily v té kvalitě dodržovat atd. no přirozené věci. No a jak říkám s tou normální pracovní morálkou, počínaje docházkou do práce, atd., využívání pracovní doby, atd., to bylo na draka. Stalin udělal opět věc velmi násilnickou, v tomto případě ale skutečně nebylo zbytí. Kdyby bylo bývalo dostatek času pořádně to promyslet, tak by se snad přišlo na nějaký inteligentnější způsob, ale on ten čas opravdu nebyl. Musíme si uvědomit, že až do té doby byla i ekonomika pod vedením stranického aparátu. Odborní technokratický aparát, nebo tedy technický aparát neměl skoro žádné pravomoci. O všem rozhodovali ty stranické instituce. V těch stranických institucích seděli lidé, kteří buď už byli přestárlí, a nebo prostě byli nekvalifikovaní na tuto práci. Jestli někdo uměl být velitelem partyzánského oddílu, no tak tím ještě nezískal schopnost být manažerem ekonomiky dejme tomu v prachobyčejném okresním městě. Takže partajní aparát ztrácel svoji funkční úlohu, což byl jeden také z důvodů  proč pro Stalina nebylo nijak obtížné a nijak sebevražedné potom při těch čistkách, jež nyní se začali množit se prakticky toho aparátu zbavit. Při neschopnosti toho aparátu se ukazovala stále jasněji potřeba kvalifikovaného ekonomicko-technokratického manažmentu. Stalin samozřejmě taky nebyl žádný odborník přes ekonomiku, ale pochopil věc a dal si konec konců poradit, no a zavedl po byzantském způsobu pořádek shora, a to je to, co líčí tak podrobně a drasticky, že skutečně až husí kůže člověku naskakuje do dnešního dne, co líčí tedy Trockij ve Zrazené revoluci, která byla tedy publikována již v roce 1936, která je bezprostředně reakcí na ta Stalinova opatření a on tam prakticky jenom ta Stalinova opatření vypočítává. Stalin vytvořil prakticky škrtem pera privilegovanou sociální skupinu toho ekonomicky-technokratického manažmentu, která měla maximální zodpovědnost za výsledky  produkce, jinak tedy skutečně je čekal gulag, jako sabotéry. No to by samozřejmě zase ale nikdo na sebe nevzal tuto zodpovědnost, to bych šel radši kopat kanály, než abych vzal na sebe takovoudle zodpovědnost, kdybych nebyl vybaven také patřičnými pravomocemi a on je také tedy vybavil pravomocemi. Ti noví technokrati a manažeři měli prakticky feudální práva vůči svým zaměstnancům. Odkazuji znovu tedy na tu Trockého knihu, kde snad je ta dokumentace ne snad kompletní, ale je přehledná a i velmi zřetelná. V sovětských podnicích zavládli feudální poměry v podstatě tedy podobně jako v Sovětských sovchozech a kolchozech. Ekonomicko-technický manažment byl ale motivován tím, že byla maximálně vyzdvižena jeho sociální prestiž počínaje enormně vysokými platy, rozsáhlými státními byty, propůjčenými soukromými automobily atd., atd., atd. Žádalo se od nich, aby chodili už i oblečeni odlišně od dělníků, chovali se jinak, nechodili s nima do hospody, ale měli zvláštní restaurace, byly pro ně zřízeny prodejny, kde dostávali nedostatkové zboží levně, které bylo nedostupné pro normální obyvatelstvo. No prostě, jednak tím byly motivováni oni a jednak tedy to sledovalo i ten psychologický cíl, že ten dělník má skutečně zcela zřetelně vidět hlubokou distanci, která je mezi ním a tím ředitelem a touto elitou, novou distanci, kterou nemůže se snažit překračovat a musí jedině disciplinovaně  poslouchat. Trockij charakterizuje tuto situaci jako degenerovanou diktaturu proletariátu. On už naznačuje, že tady je jaksi vytvářena v zárodku nová vládnoucí třída, já už se nepamatuji přesně na jeho text, jestli tam používá vůbec tohoto termínu a vyargumentovává to, ale ať už ano nebo ne, tak ve skutečnosti to zárodek potenciální vládnoucí třídy byl.  Z privilegované společenské skupiny se postupem času skutečně začínala vyvíjet mohutná společensky už koherentní nátlaková skupina, která získávala čím dál, tím větší úlohu ve struktuře Sovětského svazu, úměrně k tomu také si víc nárokovala, ale hlavně, začala si vytvářet kolektivní vědomí sounáležitosti jako specifické vrstvy, podobně jako kdysi příslušníci aparátu se cítili být jaksi spojeni tím, že jsou na jedné lodi v jednom šiku, tak teď tato skupina. Stalin nepochybně neviděl tuto skupinu rád a lze předpokládat, že počítal s tím, že  až splní svůj úkol, takže s nimi poměrně osvědčeným způsobem zatočí, pošle to halt do toho gulagu, nebo nemusejí zrovna do gulagu, ale pudou někam tzv.do Silky, na místo vykázaného pobytu, což bylo lepší než gulag, ale slavný to taky nebylo. A tak si myslel, že se jich zbaví.  Když ale přišla válka, tak se najednou ukázalo, že právě tato/...
Kazeta XIX/b
.../je skutečně schopna být velmi agilní. Oni totiž si byli jasně vědomi, že jejich osud je na život a na smrt spojen se Sovětským svazem jako takovým, oni vzali osud Sovětského svazu za svůj, už jako tedy ti, kteří vlastně jsou reprezentanti sovětské moci par excelence. Oni zorganizovali evakuaci toho, co se evakuovat dalo z těch průmyslových podniků na Ural, kde v mrazech na holé zemi okamžitě znova zahájili výrobu atd., oni dokázali zorganizovat zásobování atd., atd., zatímco stranický aparát v podstatě selhal. Neukázal se být na výši požadavků. Jedním z příznaků toho, že tedy Stalin si je vědom významu této skupiny bylo zavedení těch důstojnických epolet v době bitvy u Stalingradu. Partajní aparát se dostává vysloveně na druhou kolej, Stalin se na něj dívá dost s pohrdáním, do popředí se pochopitelně dostává generalita, ale s tou generalitou už není spojen nijak organicky partajní aparát, který má generalita odedávna nerada, ale tato nová vrstva toho ekonomicko-technokratického manažmentu. Zase tedy zrušení funkce vojenských komisařů je ústupek nejenom generalitě, ale prostě zřetelný doklad toho, že na aparát už se Stalin vykašlal. Konec konců, že tato technokratická skupina Stalinovi taky může sloužit i jinak než jenom v oblasti ekonomiky se ukázalo při těch stranických procesech v roce 1935, 1936, 1937, kdy se Stalin opravdu mohl zbavit toho aparátu stranického proto, poněvadž mu kryla záda tato skupina. Ta dokázala suplovat po dobu, co ten aparát byl zcela rozvrácen, dokázala suplovat jeho funkci v praxi, takže Stalin mohl ty aparátníky, z nichž mnozí ještě vzpomínali na jakési původní bolševické ideály, mohl poslat k vodě, nebo ještě hůř kam. Po válce se Sovětský svaz dostává do situace velmi těžké, protože jakkoli Stalin byl člověk podezřívavý až přespříliš, tak přeci jenom i pro něho muselo být určitým překvapením jak prakticky přes noc se jeho spojenci sjednotili na programu velmi tvrdého protisovětského kurzu. Stalin doufal snad, že přeci jenom bude několik let takové zmírnění vztahů mezinárodních. Ale, že si zase iluze nedělal, je vidět z toho, jak šikovně a brutálně prosadil nakonec svoje bezpečnostní požadavky v Jaltě a potom v Postupimi, kde Sovětský svaz byl obklopen koridorem závislých zemí a ještě k tomu měl uvolněné ruce v Číně. No v téhle situaci, kdy Stalin znova tedy je v časové tísni, poněvadž musí co nejdřív tedy mít atomovou bombu a dokonce vodíkovou bombu měl jak známo dřív než Američani, tak samozřejmě tedy armáda jde do popředí, obyvatelstvo opravdu tedy žije v nepředstavitelně zlých podmínkách, ale armáda ta jako roste a vojenský průmysl se rozvíjí a všechny nově závislé země v první řadě tedy slouží jako zbrojovka pro Sovětský svaz, to se týká v první řadě Československa, tak Stalinovi byl předložen  k proplacení účet tím ekonomicky-technokratickým manažmentem. V únoru roku 1948 dochází ke změně Občanského zákoníku a tam jsou už paragrafy, nebo změny tedy jsou toho typu ....z toho vyšel zákoník, který už vysloveně má třídní charakter. Je možno dědit neomezené množství peněz, předtím to bylo limitováno na 300 rublů, je možno mít v bance nevím jak vysoké konto, je možno mít zlato i šperky, je možno mít v osobním vlastnictví domy, pokud tam nemám nájemníky, to by bylo vykořisťování člověka člověkem a od toho momentu vzniká ta pověstná situace, že tedy ten papaláš sovětský má jednu vilu u Leningradu, druhou vilu u Moskvy a třetí vilu na Krymu, daču tedy. Pak jsou zřízeny školy pro zvlášť nadané děti, no tedy žádný syn sovětského ředitele továrny nešel pracovat jako dělník, i kdyby byl blbej, jak poleno, tak šel někam zase ouřadovat. Taky žádnej syn sovětského generála nezůstal obyčejným vojákem atd., atd. No prostě tady už se projevuje, že ta skupina si začíná plně uvědomovat svoji společenskou subjektivitu. Já bych osobně nemluvil ještě o tom, že už vystupuje jako třída, nebo je to třída, ale že si cestu k tomu tedy dláždí více méně vědomě je už prokazatelné. Stejně tak se zdá být prokazatelné, že Stalin v této situaci se cítil nesvůj a uvažoval o tom, jak se přece jenom tedy této skupiny zbavit dřív, než mu přeroste přes hlavu. Nejdůležitějším zlomem nebyl 20., ale 19. sjezd v roku 1952. Tehdy bylo politbyro rozšířeno v podstatě nedemokratickou operací o velmi početnou skupinu, kterou představovali vesměs reprezentanti toho ekonomicko-technického manažmentu. Stalin se pokusil na 19.sjezdu vystoupit s projevem, který zřetelně naznačoval, že tedy se mají znovu navrátit a dodržovat a prohlubovat jaksi původní intence bolševického programu, mluvil o tom dost zastřeně, o těch problémech socialismu, kde se věnoval hlavně otázce zemědělství, no ale každý, kdo tehdy uměl číst mezi řádky a to uměl každý, tak věděl kam je tedy ten osten namířen. Neuspěl. Stalin poprvé ve svém životě skutečně tady veřejně prohrál. Oni mu to odtleskali, ale zařídili se úplně jinak. Stalin evidentně kul pomstu, no ale zůstalo už jenom u kutí té pomsty, kdy už nedůvěřoval on vůbec nikomu, ani Beriovi, atd. Zemřel jen asi tři čtyři měsíce na to, a že už tedy to nebude původní leninský stát bolševický, že to bude něco jiného, bylo vidět hned druhý den po jeho smrti, kdy se ujímá vlády skutečně velmi pitoreskní triumvirát Malenkov, Molotov a, který byl ten třetí ocas, Beria. No, Beriu potom Žukov soukromou válečnou akcí zlikvidoval v Minsku s nasazením bombardérů, tanků atd. No, on to bral za vyřizování osobních účtů, no bylo vidět, že tam prostě je disaster, přinejmenším zmatek. Taky se tedy to politbyro hned převlíklo, začalo chodit v pršipláštích, v kloboucích, atd., no sranda. Z těch skalených vod se nepozorovaně potichoučku vynořil Chruščov, který už na 20-tém sjezdu prakticky urbi et orbi demonstroval, že v Sovětském svazu dneska vládne úplně nová skupina, jistě ještě ani on si nebyl ochoten připustit, že už to je skoro hotová nová třída ta skupina těch technokratů a manažerů. Další vývoj už je v podstatě logický, přirozený a není nějak čtyři krát dramatický, přestože Chruščov sám se nadělal spektakulárních blbostí dostatek, tak dokázal jenom to, že v roce 1962 před celým světem musel kapitulovat v případě Karibské krize. No byli pokusy interpretovat to jako zastavení nebo pozastavení nebo zmírnění Studené války, ale když současně s tím Chruščov dopustil zásadní roztržku s Čínou, tak bylo těžko hovořit o tom, že by si ta nová garnitura vedla zvlášť úspěšně. No po odchodu Chruščova brežněvizmus už dal úplně zelenou tomu, aby se ta nejsilnější mocenská skupina, to jest ten manažment technokratický, přetvořil opravdu ve skrytou vládnoucí třídu. Od konce 70-tých let mě bylo, tedy, o těchto věcech jsem napsal velmi podrobnou studii čistě politologickou v roce 1969, kterou si nechávám v šuplíku jako dokument, protože dnes už to není aktuální. Od konce 70-tých let ale už jsem začal vidět ty konce a také jsem o tom potom v 80-tých letech napsal čistě politologickou studii, v níž jsem prostě dospěl k závěrům, které bohužel se prakticky do písmene potvrdili ve velice krátké době. Jakkoli tehdejší levice mně kvůli tomu v polovině 80-tých let div že ne exkomunikovala ze svých řad, protože odmítali přijmout, i ti co tedy stáli ostře proti sovětské vládě, proti sovětské věrchušce, tak i ti byly přesvědčeni, že Sovětský svaz přece padnout nemůže a nepadne. Nakonec je to degenerovaná diktatura proletariátu, ale furt je to dělnický stát, dělnickorolnický stát. To byla legrace. No, já jsem říkal, no tak počkejte si pár let a uvidíme, na čí slova došlo, no tak jsme si pár krátkých let počkali a uviděli jsme to. Já jsem tehdy konstatoval, že tam ta nová vládnoucí třída vznikla, její genezi jsem tam tedy vylíčil, no a teďka, co bude dělat. Tak ona už není živá z toho, že je společensky privilegovaná a privilegovaným způsobem odměňovaná, to už ji nestačí. Ona vysloveně zneužívá svého postavení k veřejnému rozkrádání celého národního bohatství Sovětského svazu, v jednotlivých svazových republikách, tam už si úplně vládnou po svým, se soukromými armádami, věznicemi, policiemi atd., jak se později demaskovalo. No a vysloveně tedy jenom rozkrádají, rozkrádají základní fondy, nejprimitivnějšími způsoby fingují existenci podniků, které neexistují a podle státního plánu si na ně nechávají přidělovat miliardy rublů, doslova kradou diamanty a posílají je v plechovkách od kaviáru do zahraničí, kradou zlato, kradou peníze, kradou kde co můžou. A protože tedy tohle není žádný nový výrobní způsob, který by měl socialismus tedy nastolit podle tradičních marxistických pouček, to není žádný nový výrobní způsob, to je ten nejprimitivnější možný způsob, totiž loupež, lup, tak až to vyloupěj, tak poněvadž nic jiného neuměj, tak zbytek konkursní podstaty jménem Sovětský svaz prodaj. No komu ho prodají? No tomu, kdo má peníze to jest mezinárodnímu imperialismu a bude po Sovětským svazu a jeho impériu. Poměrně málo jsem si uvědomil, protože jsem se tak čtyřikrát nezajímal o studium kapitalistické ekonomiky, jsem si neuvědomil, že tu je ještě další motiv, nejenom tedy ta neschopnost zavést nějaký namáhavější, abych tak řekl, a inteligentnější výrobní způsob než je pouhý lup, že je tlačej v kapsách ty nakradený peníze, které voni podle sobectví legislativy nemůžou nijak tržně uplatnit, a oni hledali, jak je tedy, jak ten tezaurovaný majetek tedy kapitalizovat na trhu, tržním způsobem, to znamená oni se potřebovali přičlenit, včlenit se tedy do systému mezinárodního tržního hospodářství, do systému imperialismu. Jednali přitom později, potom, co skutečně tedy Sovětský svaz prodali za groš, tak jednali skutečně zase jako typičtí tedy kriminálníci, abych tak řekl, a k tomu ještě málo inteligentní, většina toho, co nakradli, tak je vyvezena do zahraničí, investována v zahraničí, často dost neproduktivním způsobem investována v zahraničí, do reprezentace, prostě je jenom rozfofrována, anebo když tedy už se investuje nějak cílevědoměji, tak venku. V Sovětském svazu nezůstává cash, prakticky ani kopějka, a investice, které by se dělali v Sovětském svazu, tak jsou vzácné. Naopak se kšeftuje s tím, co ještě zbylo, se sibiřskými lesy, s naftou, s plynem, se surovinami atd. Tedy ten motiv moci realizovat ty nakradený peníze na mezinárodním trhu, ten byl nepochybně nejdůležitejší, což já tehdy tedy přehlédl, že tedy to je prvořadý jaksi hybný faktor. Ale jinak, že to skončí takto, jak to skončilo, přesně tak a ne jinak, to jsem tam velmi expresivním způsobem vylíčil. Tedy tím nám ten příběh fenomén Sovětský svaz končí. I tak jsem to říkal spíše mnohomluvně, současně samozřejmě opominul nejzákladnější věci, jako je ekonomika, atd., ale od toho jsou odborníci. Že to všechno šlo ruku v ruce je samozřejmé a že dnes, pokud jsou v Sovětském svazu nějaké síly politické, které buď se deklarují jako komunistické strany, nebo jsou, z hlediska tedy západní pravice, jsou hodně nalevo, no tak je mi naprosto evidentní, že vesměs jde o tendence motivované šovinisticky, tedy velkoruským šovinismem a nikoli o internacionalistické marxistické proudy, takže abych tak řekl nemám důvodu, proč bych měl sledovat, jestli Sovětský svaz má silný vojenský potenciál nebo ne, protože jeho vojenský potenciál eventuální nebude už sloužit cílům osvobození lidstva. Jen abych nenechal nic nedořešeného, tak připomenu, že začátkem 90-tých let vyšla kniha jakéhosi generála Lebeďa. Lebedev, který se představuje čtenáři jako blízký spolupracovník a přítel Antropovův. Antropov, když nastoupil po Brežněvovi, no tak viděl Augiášův chlév, od toho byl konec konců šéfem KGB, no věděl ale taky, že do roka umře na pokročilou rakovinu a pokusil se udělat aspoň to nejnutnější, nechal popravit pár těch republikových tajemníků atd. prostě tam, kde to nejvíc řvalo. No ale viděl, že toho za rok tedy nezmůže nic a nemá komu by jaksi předal štafetu této bohulibé činnosti a toho Lebedě si zavolal a  říkal mu jako kamarádovi, že KGB se musí připravit na naplánování operace Golgota, kdy skutečně během 80-tých let dosadí k moci lidi typu Gorbačova, Jelcina atd., kteří opravdu provedou ten prodej toho Sovětského svazu co nejrychleji, čímž uvrhnou pochopitelně obyvatelstvo Sovětského svazu do absolutního zbídačení. No a že je nutno nechat projít to obyvatelstvo aspoň po jednu generaci tou zkušeností toho absolutního zbídačení, aby jaksi z bídy, hladu a nouze vzplál hněv lidu a lid tedy provedl novou socialistickou revoluci. Celá ta úvaha je dost naivní, nezdá se mi, že by Antropov to byl formuloval takhle primitivně, nebo měl takovéhle poměrně naivní představy, ale uvádím to aby bylo jasno. Stejně tak bych chtěl upozornit na to, že mohu s maximální skoro jistotou hovořit o tom, že ten konec, zánik tedy Sovětského svazu, likvidace tohoto prvního pokusu o socialistický stát bylo provedeno ve vzájemné konzultaci a vzájemné spolupráci mezi určitými skupinami, alespoň KGB a CIA, které zřejmě navázali intimnější kontakty kolegiální, později spolupracovnické, asi tak v období Kubánské krize, nebo těsně po ní. Co dělají tajné služby, to normálnímu smrtelníkovi je vždycky záhadou, takže já se nepokouším to nijak dešifrovat, nicméně určité výmluvné doklady toho lze najít poměrně dost snadno, zbytečný vpád Sovětského svazu do Afganistanu těsně po tom, co Brežněv dohodl, tehdy myslím to byl Carter, podpis Salt 2, že má být realizován Salt 2, atd., atd. Gorbačovova politika byla nikoli jeho voluntární akce, ale byla šikovně manipulována z různých stran, v Československu se  začalo projektovat odtržení Slovenska, rozdělení tedy republiky již v polovině, v první polovině 80-tých let v kruzích toho stínového establishmentu, který se vytvářel kolem Havla, což nemohlo být, abych tak řekl, z hlavy českých disidentů, to musela být reakce na podnět zvenčí, v tomto případě nepochybně tedy z Německa. To, co se zbytečně rozpoutalo v Jugoslávii, protože jestli se Federativní Republika Jugoslávie chtěla disociovat, tak se mohla disociovat způsobem klidnějším, jugoslávští politikové byly na tuto eventualitu sami předem připraveni. To jsou všechno věci, které by svědčili o tom, že tady vstupují do hry jaksi určité síly, které unikají jaksi publicitě. Samo o sobě to na věci nic nemění, technika, jakou to bylo uděláno se ukazuje být jasnější, nebo srozumitelnější, teprve pod zorným úhlem toho, že v 90-tých letech otevřeně vystoupil ten klub těch globalizátorů, pak to teprve všechno dává dohromady trochu víc smyslu. Celou první polovinu 90-tých let my jsme u nás se domnívali, že Američané vedou absolutně dětinskou politiku zahraniční, pak se ukázalo, že nikoli, tedy že oni sami nebyly právě těmi, kdo drží opratě v rukou, že opratě v rukou drží ještě někdo za nimi, nad nimi. Bilance 20-tého století tedy je velmi poučná, bylo to století, které ve skutečnosti budou historikové po několika sto letech posuzovat jako neustálé znova a znova spontánně se objevující improvizace, jak nahradit tradiční kapitalismus, jenž opravdu se 1.světovou válkou zdiskreditoval a potom se dostal do velkých potíží tou velkou hospodářskou krizí a řada států se pokoušela nějakým způsobem kapitalizmus limitovat, nebo se tedy ho zbavit, protože se zdálo, že tento hospodářský způsob vede vlastně jenom k sociálním i hospodářským potížím těžko řešitelným. Tedy tyto improvizované pokusy, ať byly pod jakýmikoli řekněme ideovými prapory konány, tak mají tercium komparationis v tom, že tady byla snaha vytvořit stát centralistický, posílit státní kontrolu, státní vlastnictví, s čímž politicky pochopitelně souvisí diktatura, až totalita atd., ale všecko lepší připadalo v mnoha zemích milionům a milionům lidí, než kapitalismus. Jistě tedy, poměrně cílevědomý pokus, ideově i racionálně zdůvodněný pokus byl učiněn tedy Leninem, že i tento pokus velice rychle ukázal, že se nepovede, bude pro budoucí historiky dokladem ne zvláštní nešikovnosti bolševických stratégů politických, nebo dokonce snad nějaké Stalinovi ďábelskosti, ale dokladem toho, že skutečně podmínky nebyly k tomu vyzrálé. Marx správně říká, že žádný výrobní způsob neodejde z dějin pokud nevyčerpá všechny možnosti sebetransformace, no a kapitalismus prokázal opravdu takové možnosti, takové schopnosti, že vlastně dnes přežil svůj vlastní zánik. Kapitalistická třída jako třída už neexistuje a přitom kapitalistické zřízení, kapitalistická forma hospodaření přetrvala. No to se podobně stalo i s tou Římskou říší, kde po Diokleciánovi už nelze mluvit o tradicích Říma, také tedy z principátu se stává dominát, to znamená, je to něco úplně nového, tradiční stará bývalá vládnoucí třída je prakticky vyšachována, je taktéž i ekonomicky likvidována, atd., no a moci se ujímá opravdu finanční oligarchie, jak už jsme o tom hovořili a přitom tedy systém zůstává zachován. Jestliže z otroků se stali kolóni, tak ti kolóni na tom byly vlastně hůř než otroci po všech stránkách, to dnes historiografie dobře ví. Tam musel přijít náraz zvenčí. Dneska  nemůžeme čekat žádný náraz zvenčí, ale vnitřní kolaps. Pokud by došlo ke konfliktu mezi globalizátori a ostatním světem, tak by se dalo mluvit o určité analogii nějakého nárazu zvenčí dejme tomu, vnějšího tedy konfliktu, v nějaké formě k tomu dojde, ale dějiny se skutečně neopakují přesně tak, jak proběhli kdysi a my nemáme dnes ani analýzu současné situace, ani tedy nějakou novou ideu, abych tak řekl, soubor tedy ideí, s nímž bychom mohli vést nějaký úspěšný zápas, z nějakého sjednocení revolučních hnutí v celosvětovém měřítku nezůstalo prakticky vůbec nic a v důsledku toho i  všechny tradiční strategie jsou jak již jsem hovořil, dnes nepoužitelné. V nouzovém případě budou imitovány. To se všechno může stát. Ale bylo by lépe, kdyby se nám pochopitelně podařilo najít řešení odpovídající podstatně změněné situaci. K tomu by bylo potřeba, aby se tyto problémy dostali do internacionální diskuse a aby revoluční levice dokázala začít pracovat na nejenom na koordinaci svých akcí, ale hlavně tedy na svých programových cílech a jim úměrně pak odvodila i strategii. Důležitou věcí bude nezanedbat, že jednotlivé regiony mají nejen právo, ale musíme přímo jaksi postulovat, aby řešili problémy ve spolupráci se všemi ostatními, co jsou v osvětě, ale úměrně vlastním tradicím,  vlastním konkrétním potřebám a požadavkům, tedy aby tady vznikla pluralita určitých socialistických modelů, nebo socialistických regionů, pluralita, která se opírá o vzájemnou spolupráci a  porozumění, ale ne, aby se dělalo všechno podle jednoho modelu. Přičemž opakuji znova, že prekérní otázkou je problém, jak dát dohromady akceschopné hnutí, které by nemělo ty tradiční, dnes už vysloveně disfunkční formy organizace, které byli úměrné minulým generacím a které zřejmě při dnešní technologii už nejsou ani potřebné a mají tolik negativních stránek, už tedy v historii prokázaných, že bychom si měli dát veliký pozor na to, abychom znova vstupovali do těchto šlépějí. I to, čemu se říká hnutí, je věc problémová. Otázka nalezení schopnosti koordinovaného jednání jenom na platformě solidarity je trošku něco jiného, možná, že se budeme muset vrátit k takovým jednoduchým principům, jako je družstevní myšlenka, regenerované odborové hnutí, a já nevím co, to už přesahuje možnosti mé práce, z toho prostého důvodu, protože to bych si jen něco vymýšlel, a jsme v situaci, kdy žádné vymýšlení nám nepomůže. Nám pomůže jen praxe, která bude vycházet z toho, že pozorně budeme sledovat, jak se lidé cítí, co lidé postrádají, co naopak lidé chtějí a k čemu jsou ochotni a za jakých podmínek jsou ochotni se angažovat/...

Kazeta XX/a
.../hlavně jestli jsou skutečně schopni projevit dokonalé vzájemné porozumění, toleranci, uznání své multietnicity a multikulturality, protože bez toho by to prostě nešlo. Jestliže se tuctový Francouz domnívá, že tomu imigrantovi z Magrebu nebo odkudkoliv stačí, aby do něj biflovali ve škole dějiny francouzských králů, no tak to nestačí a podobné věci. Prostě multikulturalita a multietnicita jsou dnes tak významná záležitost, že je musíme přímo chránit, pěstovat, abych tak řekl, vycházet z nich, což je velice obtížné, protože prakticky všechna etnika, všechny kulturní tradice mají přirozenou tendenci pokládat se za lepší. Vyvinout tedy v lidech smysl pro spolunažívání bude věc velmi obtížná, která se možná nepodaří ještě před tím, než dojde k eventuálnímu vážnému zápasu s tou finanční oligarchií, nedojde-li k tomuto vzájemnému porozumění včas, tak bude ten zápas s tou finanční oligarchií neobyčejně svízelný a bude velké nebezpečí, že ten zápas prohrajeme už v průběhu toho zápasu, ale kdyby se náhodou tedy podařilo i při současné velice šovinistické, ať už teda etno-šovinistické, nebo kulturně-šovinistické náladě, která ve světě dnes převládá, kdyby se podařilo tu oligarchii odstranit, tak potom tedy ten úkol naučit se spolunažívat bude patrně daleko nejpřednější a daleko, daleko důležitější, než jen ekonomické a další problémy, které před světem budou stát. Samozřejmě, když to takhle říkám, teď jsem měl asi tři dny pauzu, tak se nepamatuji přesně na předcházející kazetu, tak to připomíná ten běžný liberalistický, humanistický blábol, kterými jsou dneska lidé krmeni v tzv. inteligentních tiskovinách. No, tak není tomu tak. Já pochopitelně vidím tento problém z toho, co se dá nazvat revoluční perspektivou, hovořím o tom pro to, protože zrušení vykořisťovatelské společnosti a samozřejmě v první řadě odstranění dnešní finanční oligarchie je pro mě věc prvořadá a to je program společenské, a to všestranné revoluce, takže pro mě nejsou tyhlety takové liberální a humánní řeči podvodem a žvástem, teda v mých ústech nejsou, nýbrž já je vidím jako když ne nejdůležitější předpoklad, tak rozhodně alespoň jako jeden z nejdůležitějších důsledků, jestliže se revoluční proměna zdaří ve prospěch vykořisťovaných, protože aby se skutečně mohlo zabránit restauraci toho, čemu říkal Marx - „a ono se to všecko staré svinstvo zase vrátí oknem", tak tomu aby se mohlo zabránit, tak lidé se musí naučit konečně vidět si na špičku nosu. Žádná „revoluce hlav a srdcí" a podobný hovadiny, žádný „Milujte se navzájem!", to prostě celý ten arzenál těch humanistických frází, který byly původně nepochybně velmi funkční a důležitý pro naše poznání, i když jsme se podle toho bohužel nikdy neřídili, tak pro naše poznání a sebepoznání jako lidstva byly samozřejmě velmi důležitý, tak ty naneštěstí byly tak devalvovány, podobně jako tedy kdysi církevní instituce po staletí devalvovala vlastně nejenom teda Ježíšovo učení, ale samo náboženství jakožto záležitost hluboké vnitřní sebekultivace a nástroj k dosažení opravdu dokonalého poznání, tak to devalvovala až úplně erodovala těmi svými žvásty, těmi svými katechizmy, prostřednictvím těch kázání, těch farářů, kteří nevěděli skutečně, kde ta věc má hlavu a patu, tak podobně tedy od nástupu liberálního myšlení řekněme od toho XVII.století, rozhodně tedy od začátku XVIII., ty původně přímo revoltní a člověka povzbuzující animující teze se staly frázemi a ani jedna z nich a ani jejich celek nemá už prostě žádnou účinnost. Na papíře to všecko platí, ale je to našemu cítění ve skutečnosti tak vzdáleno, jako jsou běžnému člověku vzdáleny, dejme tomu estetické kvality, co já vím, Gilgameše, nebo vůbec to, co je Gilgameš jako mezník v dějinách lidstva, řekněme. Příklad není volen zrovna dobře. Prostě zanechává to dnes každého chladným. Ještě málo kdo má odvahu říci to, co před sto lety dokázal říct Nietzsche - vytřete si s tím vším prdel, to jsou lži, co nám říkáte, vaše praxe je úplně jiná, a my už nevěříme vašim slovům a dokonce se můžeme důvodně domnívat, že to, že jste se tak sami zkazili příšerně je z velký části taky důsledek těch vašich vlastních slov. I jestliže bych vám přiznal, že původní intence mohla být dobrá, správně míněná, tak jste si měli pánové, vašnosti brzy všimnout, že to, jak ty své teze humanistické a liberalistické už jenom formulujete, tak je tak nepromyšlené, tak nedomyšlené, tak zjednodušené, že z toho pochopitelně vyplývají pro důvěřivého člověka důsledky naivní a pro člověka mazaného jenom vynikající prostředek, jak zastřít svoji lumpárnu a jak manipulovat vědomí lidí naivnějších nebo méně obezřetných, důvěřivých atd. musí být chyba už v těch formulacích, jak jste nám je s nadšením přednášeli před několika sty lety." - tohle měl teda odvahu říct Nietzsche a vyvodit z toho konsekvence, pochopitelně tedy hyperbolicky formulované. Dneska potom, co nám už deset let vtloukají do hlavy, že nám přinesli svobodu osvobodili nás z totality a já nevím z čeho, tak lidi nemají ještě odvahu říct těm pánům v lánech a kdekoli jinde po světě pochopitelně v první řadě ve Washingtonu, říct jim nejenom že - lžete nestydatě, a víte to, ale neklamte se, vy jste k té lži byli vlastně do značný míry dovedeni nebo svedeni, skutečně tou vlastní ideologií. Protože vy jste to nedomysleli, nepromysleli. Ty věci, který vy říkáte vypadají na papíře krásně a úctyhodně, ale vy nevíte, odkaď vlastně jste je vzali, abych tak řekl, o co je skutečně můžete opřít a jaké konkrétní důsledky z toho plynou, vy vyvozujete pouze důsledky abstraktní, ale nikoli konkrétní. Tedy docházím až tak daleko, že řeknu, že nejenom ty humanistické teze jsou devalvovány a nikdo jim nevěří a nikdo se podle nich nechová a neřídí a ani nechce, ale že v nich je zřejmě, v jejích formulacích je zřejmě skryta hluboká nedomyšlenost a chyba a je to celé vzato z nějakého vadného konce. Tenhle vadný konec nám koneckonců ukázal Marx, když říkal, že všechny tyto ideologie jsou jenom sublimací, sublimovaným výrazem v podstatě třídních zájmů. A třídní zájmy v tomto případě kdysi dávno revoltujícího třetího stavu, který skutečně to s tou svobodou pro sebe teda myslel vážně a upřímně, tak ty třídní zájmy jsou nepřehlédnutelné, proto ta nedotaženost všech těchto formulací. Jestliže nějaký Ježíš, který možná neuměl ani číst a psát říkal něco pauperům, lidem skutečně poníženým a uraženým, jak by řekl Dostojevský v nějakém zapadákově u Galilejského jezera a jednou dvakrát se s tím odvážil jít do Jeruzaléma, no tak mu lze prominout, že úměrně tomu, co mohl od těch posluchačů očekávat a néžeby je podceňoval, naopak on jim vycházel vstříc, on si jich velice vážil, on je bral za určitou normu, prověrkovou normu toho, co sám říkal, tak on se snažil říct jim to, co pro ně v jejich postavení sociálním s určitým přihlédnutím i k historické situaci, to jest teda k římské okupaci, řekněme, ale zejména teda k tomu, co udělalo chrámové kněžstvo s původním izraelským náboženstvím, tak v tom tedy zohledňoval i tu situaci politickou, no tak úměrně tomu on jim říkal to, co bylo skutečně nejvhodnější a nejpravdivější. Tak tomu já nebudu vyčítat, že se dejme tomu kázání na hoře dá v nejlepším případě číst jako určitý mystický výlev nebo jako velmi inteligentní a velmi zdařilý estetický podobenství, ale že to nemá žádnou exaktnost, že když se to hodí jen tak do placu a nezdůrazní se proč mají tyhlencty věci takhle přibližně být formulovány a proč by měly být určitým orientačním bodem pro naše jednání, když se tohlento exaktně nevysvětlí, takže v jiném prostředí, v jiných ústech a v jiné době se toho příšerným způsobem může zneužít. No a to teda Ježíš rozhodně neměl žádné vykořisťovatelské třídní zájmy, naopak, pravý opak, samozřejmě jak je známo. No a když z humanistickými tezemi vystupují představitelé třídy, která má zřetelné ekonomické zainteresování na tom, co říká, na tom, co hlásá, to co hlásá, ji má sloužit, tak potom i ti, kteří si neuvědomují svoji služebnost svým třídním jaksi druhům, kteří jsou lotři a říkají ty svobody a lidskosti plné teze bona fide, ba dokonce s hlubokým vnitřním zanícením morálním, no tak potom přesto chtě nechtě od samého začátku je to nedotažené a vadné. Připomeňte si skutečně jenom řekněme toho Johna Locka, ale můžete vzít jednoho vedle druhého, bez vyjímky, jednoho vedle druhého, no tak tam byly všichni lidi svobodní, u toho Locka. To byl jeho velký ne objev, to se jako samozřejmě vědělo už dřív, ale on to jako filozoficky vysvětlil. Dobře. Odcouval dost hodně daleko od náboženství, to bylo taky všecko velmi fajn pro tehdejší začínající buržoazii, zase volnější ruce, ale když se s tím vezlo to, že teda lidi jsou rovní od přirozenosti a že nemajíce žádné vrozené ideje, tak se mohou sami zdokonalovat atd., no tak to vypadalo hrozně progresivně. No a tenhleten John Lock bohužel chtě-nechtě, který proklamoval absolutní rovnost a přirozenou svobodu všech lidí, tak rozlišoval mezi slušnými a neslušnými lidmi a kdo byl chudý, tak byl neslušný, poněvadž byl chudý proto, poněvadž to byl lenoch, lajdák, zvrhlík atd., tady jednak přetrvávají ty tradice kalvinistický v podstatě, ale současně s tím je tady i abych tak řekl zdravý instinkt mladé buržoazie, která halt chudobu nevidí ráda a lenost netrpí a brát sociální podpory to teda už vůbec je trestní, žebrota je trestná. Když vás vyženou z půdy, zbaví vás všech prostředků obživy a vy jdete žebrat, tak jdete na šibenici. Anglie doby Thomase Moora, jak známo. No, tak ty neslušný lidi, s těma už jako John Lock tak moc nevyskakoval. Že by teda měli tytéž nároky na rovnost a svobodu jako ty slušný lidi, neříkal přímo, že teda to pro ně neplatí, ale moc to nevyzdvihoval do popředí, tak jako řekněme později to vyzdvihovali Jakobíni. Ale když se jednalo o lidi, kteří jsou ještě horší, než ty chudý, to jest o černochy, no tak John Lock přeci strčil kapitál do obchodu s černochy a nedělalo mu to vůbec žádný problémy, že vydělává na otrokářství, jsa při tom ideologem rovnosti a svobody lidí. A to nebyla přetvářka u něj, to nebyl podfuk. No prostě jemu to nedošlo, že tady je inkonsekvence. No, samozřejmě, i když Marx tohlencto odhalil, no tak sotva natáhnul brka, tak když vznikl Sovětský Svaz, tak velmi mnoho ideových postulátů vysloveně nového třídního charakteru se začalo již v průběhu dvacátých let maličko, maličko tak objevovat, ve třicátých, jak jsme si řekli, tak už se to dost provalilo, no a více-méně od Stalinovy smrti už etický kodex, abych tak řekl, - nemám na mysli ten idiotický Chruščovův morální kodex komunisty, který měl jedenáct přikázání, - ale prostě to, co v praxi ta třída jaksi na tu společnost začala nasouvávat, ta soustava určitých ideologických a ideových norem a představ, no tak ta už měla vysloveně přinejmenším skrytě třídní charakter nový, zase teda jenom všechno to starý svinstvo se vrátilo znovu, jak ten Marx říkal. Vždyť přece se pamatujeme i v Československu, že se naprosto vážně bralo stanovisko, že kdo nekrade, okrádá vlastní rodinu, např., to je drobnost to je skoro vtip, ale ono se to netradovalo jako vtip, ono se to vážně zdůvodňovalo. Přetvářka, pokrytectví, samozřejmě nepotizmus, korupce to byly věci, který byly nejenom praktikovány, ale byly veřejným míněním vlastně plně schvalovány a byly pokládány za přirozený jaksi normativní instrument, jímž ta společnost se jaksi autoreguluje. Podle těchto kritérií kvazimorálních, ale rozhodně tedy v každém případě i to jsou ideje, i nepotizmus je idea, i teda krást, protože jinak bych okrádal vlastní rodinu je určitá idea, tak tohleto všechno se bralo velmi vážně nikdo se za to nestyděl, naopak schopnosti tohoto typu byly naprosto všeobecně schvalovány a byly jaksi v úctě, před těmito schopnostmi lidi měli respekt, no to ale odpovídá skutečně podmínkám, které nemohou panovat ve skutečně lidské společnosti. Omlouvám se za tohleto opravdu filozofa snad až nedůstojné povídání, ale kdo se dal na vojnu musí bojovat a já bych byl velmi nerad, kdyby se někdo domníval, že
- A) se zajímám jenom o tu čistou ontologii, 
- B) v otázkách společenský teorie se pohybuji jenom v abstraktní rovině, 
- C) koketuji s nějakým liberálním humanizmem a podobnými sračkami, 
No prostě prosil bych, aby se v první řadě vzalo v úvahu, že se pokouším důsledně stát na radikálním levicovém a revolučním stanovisku. Protože ale toto stanovisko momentálně není pořádně o co opřít, jo, tak využívám, abych tak řekl, podmínek historických, které nebudou zas už tak dlouho trvat, které jsou mi dány k tomu, že můžu tak chodit trošku okolo, jako kocour kolem horký kaše a při týhlenctý procházce okolo tý horký kaše si můžu všímat věcí, který by klasickej, tradiční revolucionář více-méně přešel dost paušálně, a to jsou právě ty věci, který se točej kolem tý tolerantnosti, neustálý zdůrazňování mao-ce-tungovský, že musíme chránit názorovou menšinu za každých okolností, pořád prostě dávat pozor na mínění těch, řekněme, právě menšinových řekněme, ať jsou to minority jakéhokoliv typu, jo, prostě takovýdle v podstatě liberální povídání já musím obhájit nebo znovu zdůraznit, dokonce velmi vehementně v rámci výkladu určitýho pokusu o zesoustavnění ideového arzenálu s nímž můžeme operovat, jak v přípravě revoluce, tak v průběhu revoluce, tak po revoluci. Řekl jsem, že to naučit se spolunažívat by bylo důležité už před tou revolucí, samozřejmě v průběhu revoluce člověk nemůže nic čtyřikrát zaručit, ale někdy se lidi spíš naučej spolunažívat právě v  průběhu boje, než v klidných časech. Ale rozhodně po té revoluci jedna s prvních věcí by mělo být velmi významné legislativní zakotvení těchto záležitostí všeobecně, mezinárodně. Výslovně to je pravý opak nějaké unifikace, ať už je to westernizace nebo eventuální sinoizace, to je úplně lhostejné, výslovně to stojí proti tomu, že by jsem měly určité regiony a určitá etnika, která se teda nechovají civilizovaně, řekněme, nebo nejsou ekonomicky nebo nějak jinak vybavená, že by se měla za účelem zcivilizování, nebo zlepšení jejich životní úrovně řekněme direktivním způsobem přesídlovat, jako se to dálo často dejme tomu skutečně v Sovětském Svazu, ale přesídlovali už od nejstarších dob všichni dobyvatelé, jo, no tak právě na tyhlety věci je nutno dát pozor. Myslím, že už jsem zdůraznil a tedy jenom opakuji, že absolutní nezasahování do způsobu, jak si to v tom kterém regionu podle místních kulturních a jiných tradic budou chtít řešit, absolutní nezasahování do toho je první podmínka pro další zdárný pohyb vůbec celého lidského rodu. A když bude to učení se to tomuhle tomu trvat několik set let, tak to není ztracený čas. Jestliže se velká migrace obyvatel z důvodů ekonomických zastaví a vzniknou relativně odizolované regionální a etnické a kulturní bloky, tak na tom nevidím nic špatného, ta představa toho tavícího kotle nebo té unifikace, jak to chtěl teda dělat Sovětský Svaz se nepovedla ani ve Spojených Státech ani v Sovětském Svazu. Těch případů, kdy se to poměrně nenásilně povedlo, bohužel není v dějinách tak mnoho, ano, někde se taková unifikace skutečně zdařila skoro dokonale, ale za cenu toho, že ta slabší etnika byla násilně odnárodněna, viz Anglie, viz Francie, viz Německo atd. No tak, to jsou samozřejmě věci, kde bude v první řadě muset jakési konsorcium sociologů, politologů a ekonomů o těchto věcech jednat, ale z hlediska čistě filozofického není možno tyto věci smlčet. A kvůli tomu, že já mám vnitřní odpor proti humanistickým, liberalistickým frázím, tak kvůli tomu já ty věci nepřejdu mlčením. Možná právě naopak proto, že já si ty fráze dost ekluju, podobně jako si je v podstatě ekloval i Marx i Lenin, no tak mám před očima výstrahu, že oni si to eklovali až přespříliš, nebo prostě dali volný průchod tomu, že si to jenom eklujou a zapomněli na to, že se tady musí velmi přísným způsobem dodržet kontrolní opatření, aby se tyhle základní a liberálními ideology pouze defraudované lidské normy zabezpečily a i právně zafixovaly. Sovětský Svaz je dal do ústavy hned na začátku, ale ukázalo se, že to nestačí. Tedy opakuji, celá ta věc musí být řešena velmi vážně konsorciem odborníků ze všech stran, ale že tyto triviální a zdánlivě předpotopně naivní blbé, hloupé nikomu už jaksi nic neříkající teze je nutno inkorporovat do soustavy našich hodnot, ne proto, že jsou humánní, nebo já nevím jaké lidumilné, ne tedy z důvodů etických, ale z důvodů praktických, protože bez přísného dodržování těchto norem to prostě nikdy nemůže jít a přitom klíč k tomu, aby tyto normy byly dodržovány, je hodně hluboko, je skutečně skoro až na biologické úrovni, taková věc jako xenofobie je nakonec biologicky fixovaná a my musíme jít až tam a ukázat, že nemůžeme kvůli tomu, že to zneužívala buržoazie a kvůli tomu, že racionalistický a jen racionalistický revolucionář si myslí, že to přeci zvládneme nějakýma technickýma opatřeníma a koneckonců direktivním řízením atd., a ono to za pár let pude, tak to nesmíme už opakovat. Tedy taková Voltairova teze, že - „pane, já s váma nesouhlasím budu do posledního dechu bojovat za to, aby jste měl vždycky absolutní svobodu svůj názor říkat", no tak tadlenta teze kolikrát zneužívaná a vlastně skoro nikdy ale taky nedodržovaná, tak tu musíme vzít velmi vážně. Ale jsou tady potom opravdu ty věci ještě vážnější, jako teda ta otázka toho, že rasizmus, xenofobie, odpor k jiným kulturním hodnotám atd., je věc, která je fixována hluboce v lidské psychice, člověk každý je tvor nakonec konzervativní, dosti tedy takový nejenom lokálpatriotický, ale tak nevidí za humna obvykle nechce ani vidět za humna, to musíme vzít vážně v úvahu, že budou možná podmínky pro to, aby se lidé lépe vzájemně pochopili a na základě toho také lépe sblížili a přestali vůči tu xenofobii mít, to by nám nejmodernější technika mohla umožnit, ale zatím bych na ni moc nespoléhal.