Jako součást prací o kostelech ve Staré Boleslavi a svatováclavské poutní cestě napsal Jan Šípek. 

Tohle bych ještě doplnil k tomu sv. Václavovi:
Pavel pečuje o kostel sv. Václava už osmý rok. Byl mu svěřen hlavně proto, že byli se svými dvěma bratry jedinými ministranty v Boleslavi. Když se ho na něco ptáme, trochu rozpačitě hledá informace ve spisku papírů vytištěných z počítače, nebo se jen omluvně usmívá. 

a pak:
Socha vražděného svatého Václava před údajným mučeništěm, vstupem do krypty kostela sv. Kosmy a Damiána, drží v ruce klepadlo v podobě kruhu ve lví tlamě. Stejné je vyobrazeno na protějším obraze a velice podobné se zachovalo ještě z románské doby na dveřích kaple sv. Václava na Pražském hradě. O původnosti zdejšího klepadla, dotýkaného snad ještě světcovou rukou, si není Pavel moc jistý. Na schráně v podobě Slunce, umístěné napravo od vchodu do krypty by měla být světcova krev, která při bratrovraždě vystříkla na zeď a od té doby nikdy nešla přemalovat. "Ale vážně, ještě před dvěma lety tam Václavova krev byla," dušuje se Pavel. 

Popisek k fotce C-W:
"Když to dáme opačně, bude to WC," smějou se Wojtěch Zukovicz (vlevo) a Pavel (vpravo). Klíč s W je od svatováclavského kostela, klíč s C od svatoklimentského. 

"Kaple" sv. Rocha, která je hned za mostem, není součástí cesty, ale pozůstatkem kostela sv. Rocha. Ten byl roku 1841 rozbourán a zůstal z něj pouze presbytář. 
(zdroj: Zdeněk Boháč: Poutní místa v Čechách)

Jak jsme se bavili o tom, jestli letište je nalevo nebo napravo od těch posledních dvou kapliček, tak podle mapy je po obou stranách. Tam, co je "vodárenská vež", je ve skutečnosti vojenské letiště Kbely a na druhou stranu od kapliček je civilní letište Letňany.

Nenapsal jsem si sice ten nápis na bráně o Vácslavovi a Boleslavovi, ale stálo by za to připomenout etymologii těch jmen: Wenčeslav se jmenoval Václavův strýc nebo děd z matčiny strany. Obě varianty jména, Wenčeslav i Vácslav pocházejí ze spojení slov Více Slávy. Boleslav ze spojení Bole (e) Slavy. 

------

klokánkuv text, prosím includnout do nejakýho jinýho textu:

	Prišel jsem do arcibikupského paláce, protože me nenapadlo kam jinam se na obnovenou svatováclavskou cestu jít zeptat. Nocní hlídac, po krestansku prívetivý, pravil: "No nevím, kdo by vám tady mohl neco povedet. Všichni jsou na mši. Zkuste to po osmý, to už tu pan biskup bude." Tak jsem šel do Víta na Meš. Vstoupil jsem a ten kostel byl prekvapive prázdný, jenom uklízecky vytíraly podlahy, vozejcek s kbelíky byl taky u vlezu do krypty, tam to asi taky každý den všem tem panovníkum setre, aby tam nemeli neporádek. Zvláštní prázdno, ale pak jsem zaslechl hlasy, vzdálený povídání a až vzadu za oltárem jsem zahlédl pohyb, nejdrív to vypadalo jako údržbári, kterí tam neco spravují, ale pak jsem zjistil, že to byla opravdu ta bohoslužba, knez v oranžovém rouchu stál za zábradlím u sochy svetice, kolem nej jsem napocítal ctyricet lidí. Z toho pet jeho pomocníku a dest jeptišek, zbytek nejspíš zamestnanci arcibiskupství -- v ohromné katedrále smešne nebo zoufale malý pocet, vypadalo to trochu jako setkání spiklencu, nebo spíš poslední preživší hrstka, snažil jsem se nekoho z tech lidí, co se na me podívali, pohledem pozdravit, ale neopetovali to gesto, možná jsem byl intruder, narušoval jsem posvátnou chvíli, a hlava té skupinky spiklencu, biskup ríkal zrovna: "Nevím, jak si vysvetlit ten úspech komunistu. Všichni jsme zklamali." Byl den po vyhlášení výsledku voleb. A všichni jakoby se propadali hanbou za to, že zklamali.
	Treba takhle za války nebo za komunistu scházeli se podobní spiklenci opravdu v kostelích, to muselo mít svoje kouzlo. A když ješte podobné kostely byly pri ranních bohoslužbách narvané, z kaztelny obcas porvával nejakej fanatik, bratri, pokosíme je všechny, pohanský psi a lidi spravedlive rozhorceni a posíleni Bohem a monumnetalitou vyráželi kostit a zabíjet.

	Pak si najednou všichni zacali podávat ruce, já tam byl porád jako vetrelec, prišla ke me nejaká ženská, chladne mi stiskla ruku a bez výrazu rekla: "Pokoj tobe". Pak ješte nejakej chlapík mi zmácknul ruku, ale to už jsem popadl batoh ze zeme a prchal. Pak jsem stál sám mezi lavicemi, uklízecku za zády, vonelo to tam jablecným purem, za oltárem vycházelo slunce a svítilo dovnitr hlavní vitráží, byznisovej chlapík v obleku s težkou taškou spisu spechal dozadu stihnout ješte kousek motlitby. Bylo ticho. Nahore obcas proletel holub, takový lehoulince tlumený zvuk nesený ozvenou. Ve vitráži za oltárem nejvíc žhnulo Kristovo srdce, podobne jako žhnula okna za oltárem s Palladiem pri ranní mši, už chápu, proc se kostely situují oltárem na východ.

	Z arcibiskupství me poslali za farárem od svatého Jindricha a Kunhuty v Jindrišské ulici, páterem Vladimírem Kellnarem. S jeho sekretárem, studentem katolické teologické fakulty UK Štepánem Filipcem, jsme se posadili do farské zahrady. I on si povzdechl,  nad stále snižujícím se poctem ovecek. Když se ho zeptám na príciny, nejdrív mluví o komunismu a fašismu, ale to podle nej není jediný důvod. A cím to tedy? Chvíli premýšlí, pak rozvlácne mluví o víre a jejích vnejších a vnitrních projevech. Ani on sám neví. 
	Poute do Staré Boleslavi? "Tu tradici obnovil náš páter Kellnar už v roce 1993, vycházelo se z Týna a odsud, od sv. Jindřicha - páter Kellnar byl totiž dva roky farářem ve Staré Boleslavi a současně je kanovníkem staroboleslavské kapituly," vysvětluje vztah asi čtyřicetiletého pátera k poutnímu místu. S trochou chlouby dodává, že se spekuluje o tom, že ve Staré Boleslavi stál nejstarší dřevěný kostelík na našem území, starší dokonce než ten na Levém Hradci. S partou farníků z Jindřišské vyrážejí pravidelně do Boleslavi na brigády.
	"Kapličky byly obnoveny na počátku devadesátých let, ale řekl bych, že spíš zásluhou okolních obcí, než církve. Byly v příšerném stavu. Za komunismu se snažili potírat hlavně ty vnější projevy víry. Ale teď chodíme znovu." Pouť připadá na druhou sobotu v září. Vychází se kolem páté ranní z kostela sv. Bartoloměje v Kyjích, v půl desáté dorazí procesí, které dnes tvoří kolem dvou set lidí, do Staré Boleslavi a v deset začíná mše. 
	Cesta zřejmě fascinuje i současné křesťany. "Snažím se jít alespoň dvě tři poutě do roka. Je to současně vnitřní obnova, současně oběť, to že dokážu obětovat svoje fyzické pohodlí, které bych měl, kdybych je autobusem. A současně dělám i něco pro své zdraví," zamýšlí se Štěpán Filipec. I když do Staré Boleslavi to je jenom pár kilometrů. "Ale nemyslete si, že to je nějaký turistický výlet. Celou dobu zpíváme liturgické písně nebo odříkáváme otčenáš, jdeme v liturgickém oděvu, neseme sochu Panny Marie, korouhve, je to spíš takové rozjímání." Zvláštní zážitek je prý vstoupení do Staré Boleslavi: lidé, kteří tráví sobotní dopoledne hlavně nakupováním, se na ně dívají, jakoby spadli z Měsíce. Ale mnozí staří lidé se rozbrečí. Proč? Protože děláte něco, co oni sami nedělali? "Ale dělali! Chodilo se před komunistama i - i když méně -  za nich. I v padesátých letech. Moje babička chodila na Svatou Horu pořád. I když v těch sedmdesátých osmdesátých letech to bylo už opravdu slabé. Dneska se sice snažíme navázat na tradici, ale je to tradice, kterou už nikdo z nás nepamatuje." 
	Tradičně se prý pouť chodila z Karlína od kostela svatého Cyrila a Metoděje  - i když až od konce 19. století, kdy byl kostel postaven. Kdesi v Karlíně by měla být i poslední dosud zachovaná kaplička Svatováclavské cesty. Štěpán Filipec se ale obává, že by nám o ní tamější farář moc neřekl. "Moc na tyhle věci není," říká a dává najevo, že to je eufemismus. Bizarní souvislost pak najdu na stránkách motorkářů (http://arcon.wz.cz/):
"24. kvetna (2003) se v kostele Cyrila a Metodeje v Praze na Karlínském námestí opet konala mše za kamarády - motorkáre, kterí už nejsou mezi námi. Troufám si ríct, že v letošním roce byla na mši snad nejvetší úcast. 
Ve svém voze Rolls Royce prijel na mši i hudebník Petr Hapka, který mši doprovodil hrou na varhany. Po vstupu do kostela si všichni vzpomneli na lonské nicivé záplavy, které znacne poškodily i kostel Cyrila a Metodeje; v kostele práve probíhala rekonstrukce, pred oltárem se nacházelo lešení. Motorkári na obnovu kostela ochotne prispeli. 
Farár Ladislav Herián hned v úvodu kázání vzpomnel na svého otce, který postupne vlastnil osmnáct motocyklu. Na záver mše farár všechny motorkáre nadchl, když vzal do ruky kytaru a spolecne s Hapkovým varhanním doprovodem si všichni zazpívali Hutkovo 'Co je nejkrásnejší...'. 
Po skoncení mše farár odjíždel jako spolujezdec na motocyklu Harley - Davidson Electra Glide. Motorkári jeli ješte v nekolika menších skupinách na vyjíždku."
	Než byl karlínský kostel postaven,  procesí vycházelo odsud z Jindřišské a dalších kostelů v centru, Jezuité vycházeli od sv. Ignáce. Ti prý po třicetileté válce chodili na poutě snad nejčastěji. A potom Redemptoristé. To byli lidoví misionáři: kongregace byla založena roku 1732 jako odpověď na potřebu šíření pastorační činnosti na venkově. Po zrušení jezuitského řádu se na Staré Boleslavi usídlili právě oni a byli poslední kongregací, která zde působila. A pak až po revoluci polští Pallotini. 
	"Jsou známější poutní místa než Stará Boleslav. Na Svatou Horu se chodí víc, je v lepším stavu, ve zbožném kraji... Tady kolem Prahy a v Praze to je bída, věří tu jen málo lidí." Přesto by ale rádi Starou Boleslav znovu oživili: "Už loni byla 28. září poprvé národní svatováclavská pouť. Do Boleslavi šli čeští i moravští biskupové, lidé z Čech a Moravy. Letos se dokonce bude vysílat v přímém přenosu v televizi. Snažíme se vytvorit ceský protipól Velehradu."
	Úplně naposled se ptám, co si myslí o Palladiu -- zda je skutečně tak významným celonárodním symbolem, jak říkají patrioti ve Staré Boleslavi. "Myslím si, že ano," říká. "Objevuje se na obrazech v kostelích po celé zemi, na votivních obrazech, casto na výjevech se sv. Janem Nepomuckým, který byl historicky doloženým poutníkem staroboleslavským."
	Podle legendárního pojetí mělo být Palladium odlito z roztavených pohanských model. Ohněm ale prošlo ještě jednou: při požáru kostela za husitských válek mělo být téměř zničeno a potom zrekonstruováno podle historických záznamů. 

Poznámka, zadělat někam do textu:
Z toho, co rekl Štepán Filipec, kaplicka, kterou jsme našli, není poslední. Poslední, o které ví, je Na Klícove. Podle mapy je mezi ulicemi Cakovická a Ke Klícovu. Vychází to pekne - v protažené lini tech dvou predchozích - až na Prosek.