Muž šel pomalu …
Jan Burian

Muž šel pomalu po lesní cestě. Vtom ho zaskočili loupežníci. Bylo jich moc, přemohli ho a svázali.
 Jejich velitel  rád vězně trápil a ponižoval. Vyhrožoval, že pokud mu pocestný nebude lízat řiť, tak mu vyřízne obě oči a nechá ho v lese. Loupežník si sundal kalhoty a nastavil řiť. Svázaný zajatec klečel. Nad ním se špulila řiť a chlupaté pohlaví. Pocestný se vymrštil a ukousl náčelníkovi pytel i chuj jedním rázem.
 Loupežník zavrávoral, krev z něj stříkala, upadl a rozeřval se. Povykoval na svoji bandu ať poutníka zabije. Banda se vrhla na zajatce.
 Ten zakřičel, aby neposlouchali svého velitele, který už není mužem a tedy ani velitelem, on bude velitelem - právě ukázal,  že si umí poradit.
 Banda se chvíli radila a nakonec svého starého náčelníka zabili. Novým náčelníkem se stal jejich zajatec. Ten je odvedl do vesnice, kde všechny muže pobili za nedávné války. Na statcích zůstaly jen ženy a malé děti. Loupežníci se usadili. Stali se z nich rolníci.
 Muž pak pokračoval v cestě.

xxx

 Pavlík začínal být dospělý. Každý den cítil čím dál větší touhu.
 Na ulici zpomalil chůzi, když šel okolo řady sedaček pro prostitutky. Kmitající zadky mužů ho často donutili zastavit a přihlížet. Kurvička se drží okrajů svého křesílka, nohy nahoře a mírně pokrčené, pohlaví vystrčené kupředu, právě ve výšce, kde má průměrný stojící muž penis. Léto již skončilo, většina z žen měla přes pohlaví přehrnutý cíp sukně.
 Pavlík si konečně dodal odvahy a šel na trh, kde v dlouhých řadách stojí stovky křesílek s kurvičkami, jedna vedle druhé. Některé staré a jiné mladé, hubené i tlusté, takové i onaké.
 Přišel k jedné z nich. Vypadala jako hodná holka. Když jí řekl, že je to poprvé, nechala ho to udělat grátis.
 Líbilo se mu to, proto ještě obešel trh přeplněný muži nakupujícími orgasmus.Všechny ty zvuky, pohyby a pohledy mužů spojených se ženami na jejich křesílkách teď získávaly nový, konečně plně pochopený význam.
 Pavlík měl stále chuť a málo peněz a tak ještě několikrát řekl, že je to poprvé, i když to nebyla pravda. Pak ho prokoukly a stal se z něj muž.

xxx

 Holčička se schovávala za červenou koženou sedačkou. Pokoj nebyl zcela jasně osvětlen. O to jasněji sem pronikala světla metropole zářící z noci, která se  rozkládala daleko k obzoru. Holčička žmoulala cíp noční košilky a napjatě poslouchala rozhovor mezi dvěma dospělými stíny ve dveřích.
  "Zbavíme se paměti."řekl mužský hlas. "Rozumem dobře chápeme, že to co se stalo bylo nutné, aby na zemi mohli dál žít alespoň někteří. Rozumem to chápeme, ale naše srdce to nechápou a proto se necítíme dobře."
  Žena odpověděla tónem prosícím o jistotu: "A skutečně už o tom nebudu vědět? A nikdo nebude vědět?"
 "Ne nikdo." odpověděl muž. "Všichni budou osvobozeni od vzpomínek. Všechny dokumenty a důkazy jsme zničili. Pak už si nic nebudeme moci dokázat."
  Chvíli ticho a pak žena s úlevou: "Ještěže malá zapomínat nemusí."

xxx

Dostala to místo. Začala trávit v práci večery a pak i víkendy. Měla úspěch, prachy tekly, blížila se k vrcholovému managementu. Otěhotněla, ale dítě si nechala vzít. Otázka priorit. Byla pro firmu čím dál tím nepostradatelnější a to vědomí ji vzrušovalo k nepříčetnosti. Pomalu stárla s nejlepší kosmetikou a nejlepšími prášky proti únavě. Pak to jednou přetáhla a ve spánku ji trefila mozková příhoda, ke které měla rodinné dispozice.
 Ráno se probudila mrtvá. Cítila, jak se jí krev nahromadila na spodní straně těla  a tam ztuhla. Vnímala hrubý výron krve ve svém mozku zamezující přívod kyslíku k životně důležitým centrům. Rozpadající se mozkové buňky, stojící srdce jak ledový kámen, neovladatelná moč a stolice ani  rigor mortis ve svalech jí však nedělaly takové starosti jako její firma.
 Pomalu toporně vstala, došla k zrcadlu, pečlivě se nalíčila a naparfemovala. S výsledkem byla spokojena. Další pracovní den začal.
 
xxx

 Steiner měl štěstí. Nejdřív picnul chlápka v baloňáku. Čistá práce, zezadu do týla. Pak narazil na tříčlennou rodinku v autě, právě se chystali utéct z města. Vnitřek auta byl teď celý od krve. To Steiner neměl rád, vyhrnul si rukávy, aby si neznečistil oděv. Nechtěl, až se vrátí, vyděsit krví na šatech svou dcerku.
Uřezané nosy strkal do igelitového pytlíku. 
Zítra cestou do práce to hodí na depopulační komisi a pěkně mu poskočí konto. Každý nos je víc než měsíční plat. Skoro tancoval, pak se ale vzpamatoval a schoval do stínu. Vytáhl kukátko a pečlivě se rozhlédl po okolních střechách. Nikde žádní ostřelovači. Prosmykl se podchodem vykouknul na ulici a do nosu ho praštil závan plynu. Z baráků vybíhali lidé. Padali pod krátkými dávkami, které štěkaly z projíždějícího terénního auta. Dva maníci v plynových maskách vyskočili ven a rychle uřezávali nosy ještě se cukajícím lidem.
 Steiner s očima plnýma slz se plížil zpátky. Naslepo vyběhnul druhou stranou. Měl štěstí, nikde nikdo. Běh mu pročistil plíce. 
 Zítra bude zas normální den, dnešek mu umožní koupit si hermetické a neprůstřelné vybavení bytu. A za rok, na depopulační den, nevystrčí ani nos. Zůstane doma s dcerkou. Dorazil domů zadem. Přede dveřmi leželo beznosé tělo sousedky zezdola, taková hodná stará paní, vždycky četla malé pohádky před spaním, co se proboha stalo  ... Zaťukal domluvené znamení. Dveře se pootevřely, uslyšel jingle TV reklamy. Ve škvíře se objevila hlaveň dámské pistole. 
 "Kolik?", zeptal se hlásek mladé slečny. 
 "Čtyři.", odpověděl.
 "Tak to máme i s tou bábou zezdola šest."
 "Šest?" 
 "Jo. Promiň tati, ale ráda si teď dávám do nosu a sáňa sou děsně drahý. Otoč se, ať ti náhodou nepoškodím frňák."

xxx
Strom je barva. Rozpíjí se v tekutém vzduch a padá do tvých očí. Jitří zaschlé i ještě čerstvé tahy na plátně mysli. Jste jeden obraz. Vnímáte se tak, jak se vnímají dvě barvy světla.
Plastická opravdovost stromu zní hobojem a digeridoo a všemi dřevěnými nástroji. Skládá se s hudbou tvého masa, tepu srdce a šumění krve v jednu symfonii. Vnímáte se tak, jak se vnímají dvě melodie.
 To je skutečnost. Třebas v hnusné špíně mazanice a krutě drásajícím pazvuku. Třebas v laskavém souladu forem a šťastné kráse harmonie.
 Vnímej dokud tě totálně nezfetuje otupující mlha klece rozumu a ega.