Krev jak rubín z hlubin dobitý,
 bolest srdcí na prach rozbitých,
 strach a nenávist již zplodí -
 šperky, které zemi zdobí.

 - Ukolébavka pro malé orky

S k y r m

Jan Burian

 Pod černými borovicemi, skrz houštiny, přes rozeklané a kostnaté kořeny se tiše proplétalo několik postav.
 Svaly pod matnou, zelenošedou kůží. Tmavá srst na hlavě vyholená do pruhů či spirál. Težké, drátěné košile, ozubené čepele zavěšené na zádech.
 “Ty Mamgaku, ja tuten kšeft furt nechápu. To máme jako zajmout tu lidskou samici, porubat karavanu, ale ne celou, nějací lidáci aby zvostali?”
 Malý ork s uraženým špičákem se plácnul do čela.
 “Tys měl Gyzbrůle dycky v gebuli místo mozku sračky z mačky. Tys neposlouchal Skyrma, jak to vykládal? Ty lidáci co necháme zdrhnout, řeknou ostatním lidákum, že karavanu porubali orkové.”
 Gyzbrůl se zastavil a lopatovitou tlapou se začernalými nehty se drbal v rozkroku.
 “Gazba! Tak tomu teda furt nerozumim. Pak se nám budou lidáci chtít pomstít. A to tak nechcem, tak?”
 “Je rozdíl jestli se budou mstít nám, zeleným orkům, nebo našim milovaným hnědým příbuzným. Proč myslíš, že máma toulce plný černých šípu, kterými střílí Hnědí? A proč máme sebou kopec maskovací hnědé hlinky? A co? Už je ti jasno v kebuli nebo ti tam mám udělat fuku, aby tam mohlo světlo?“
„A, Gazba!” Gyzbrůl se dodrbal a rozhýbal opět své objemné tělo. “Jestli oni tak ty lidáci nebudou dumat, že sme hnědý orkové, tak?”
 Došel je Zvorgaš, zadní hlídka. “Tak. Hnědý.” přitakal.
 Mamgak jen odevzdaně kroutil hlavou.
 “Pak, Gazba!, Hnědý dostanou co jim patří. Lidáci si je podaj! Lidáci sou sice slabí a hloupí, ale zato je jich kupa!”
 “Tak. Kupa.” kýval Zvorgaš.

 Skyrm se usmíval, tedy tak by si jeho škleb vyložili orkové. Slyšel každé slovo.
 Uvažoval, zda jsou orkové ještě ješitnější než lidé. Nakonec to vzdal.
 Určitě jsou stejně omezení. táhlo mu hlavou, Ale v jednom měli brati pravdu, lidí je příliš mnoho.
 Odplivl si. Zaberou všechno, sežerou všechno! Jsou jako neuvažující zvířata, která se přemnoží a pak pomřou hlady.
 Když jsem se narodil, bylo nás ve vrhu sedm. Ta vzpomínka je tak jasná. Lidé si prý z raného dětství nic nepamatují. Dřív než co jiného, okusil jsem odvar, a pak tma, probudil jsem se a přežil. Zůstali jsme jen tři. Jen nejsilnější a nejnadanější. Jinak by rod slábnul a nebylo by dost místa a jídla. Hory jsou velké, ale orkové se nenechají omezovat svým počtem, nestane se, že by neměli nadbytek prostoru či jídla.
 Stezka se začala svažovat. Hluboko v údolí tekla řeka a po břehu se vinula cesta. Večer tudy pojede nevelká karavana.
 Skyrm věděl kolik v ní bude lidí a kde budou tábořit.
 V zamyšlení si hrál se šňůrkou drobných mušliček omotanou kolem zápěstí. Už jsem na to moc starý. odfrknul si, Až bude po všem, uteču někam, kde nebudou ani lidé ani jejich kšefty.
 Jestli takové místo ještě je.

*

 Cove Marden, mladík ve stříbrem prošívané vestě, se udýchaně zastavil. Pod ním se v kruhu skal porostlých břečťanem rozkládalo malé údolí.
 “Magistře!”, obrátil se k mohutnému, prošedivělému muži. “Ty nás chceš uštvat! Jak je to ještě daleko?”
 “Jsme na místě mladý pane. Orkové mají dorazit až zítra, ale lepší je mít den navíc. Musíme mít jistotu, proto jsem tak pospíchal.”
 “No dobře. Všechno musí být přesně podle plánu. Pro mého strýce a toho elfa Ralka není v podhůří dost místa. Musí to vypadat přesně tak, jak ti bylo řečeno. Je důležité, aby nebylo poznat ...”
 “Už jsem poslal dva muže na hlídku. Neboj se pane, vladyka Krot bude spokojen.”
 “Já, ani strýc Krot se nikdy ničeho nebojíme!” prohlásil mladík nadutě.
 Magistr Wuut se jemně uklonil. “Promiň pane, jistě máš pravdu, samozřejmě!” V zapadlých očích zableskla jiskřička zlomyslnosti.
 Jistě ničeho se nebojíte. Jen ten Ralkův čaroděj vám nějak nedá spát. Chlapík o kterém nikdo neví ani to jak vypadá, ale o jehož moci kolují neskutečné zvěsti. Máte z něj tak stažené půlky, že byste mohli zadnicí štípat drát.
 Marden nedokázal číst myšlenky, přijal poklonu blahosklonným pokynutím ruky. Podíval se přes údolí, daleko podél hor, tam kde tušil řeku.
 “Doufám, že zboží mezitím neupečou a nesnědí. Nebo něco horšího.”
 Wuut se zachechtal, “Nejraději jedí maso syrové, tvrdí, že na rozdíl od lidí ho nemají zapotřebí pálit, aby bylo měkčí. No, když se podíváte na ty jejich tesáky ...”
 “Vždyť říkám, jsou to zvířata!” Mladý muž si samolibě přeleštil přezku ve tvaru souložícího páru.
 “A to zase ne, pane Marden, to by ses plet. Žil jsem mezi nima tuze dlouho. Oni jsou jenom jiní. A v mnoha věcech se nám vyrovnají. Třeba kováři jsou nepřekonatelní, lepší než  trpaslíci,  akorát  že  svůj  tovar  neprodávají. Ostatně většinou jsou to zbraně, jenom pro ně. A jak to umí s bylinkami, vyléčí každou nemoc! No, a ...” starší muž ztišil hlas, “kouzla jim mohou ti naši čarodějíčkové jenom závidět.”
 “Zdá se, že jsi mezi nimi žil skutečně příliš dlouho. Vždycky jsem strýci říkal, že jsi podivín. Nechápu, jak se můžeš zastávat těch nazelenalých hovad.”
 Ty toho nechápeš. pomyslel si magistr. Kdybys měl na ramenou kedluben místo hlavy, nikdo by to nepoznal.
 Propletl prsty svých ledových rukou. Neměl vztek. Už dlouho to nedokázal. Mít vztek. 
 “Divnou práci dělaj divný lidi!” odtušil pomalu.
 Šlechtic pokrčil rameny a chvíli bylo ticho. Pak se ironicky ušklíbl, “Jestli jsou tak dokonalí jak tvrdíš, měli bychom se řádně posílit, aby nás ta parta skřetích polobohů ještě nedoběhla!”
 Odepnul od pasu čutoru s kořalkou a mohutně si přihnul. Říhnul a nabídnul i staršímu muži.
 Magistr Wuut okamžik váhal, ale pak si zavdal. Jen tak, aby neurazil.

 *

 “Tady sou! Gazba! Sou tutady!”
 “Ticho tlusťochu!” syknul Skyrm. “Vypadá to, že brati odvedli dobrou práci.  Jsou dva, to je akorát. Vytáhněte ty mršiny ven. Kyzlod je vezme oba.”
 Obrovský ork přikývl. Spolu s Mamgakem vytáhl zpod křoví mrtvoly dvou hnědých orků a hodil si každého na jedno rameno.
 Na pozadí večerní oblohy se rýsoval znetvořený obrys Kyzlodovy hlavy. V  mládí se porval s jeskynním medvědem, zahryzli se do sebe chřtán na chřtán. Medvěd prohrál, ale ork přišel o jazyk a polovinu čelisti. Od té  doby byl němý, ostatně  ani předtím toho moc nenamluvil.
 “Sou čerstvý.” mnul si ruce Mamgak, “Bylo by divný, kdyby lidáci našli shnilé maso.”
 Skyrm si zblízka spokojeně prohlížel mrtvé orky. “A ty rány vypadají jako od lidských čepelí.”
 “Zvorgaši.” zavolal tlumeně, “Vidíš stále ten oheň dole u řeky?”
 “Tak!” ozvalo se z koruny borovice.
 “Tak jdeme!”

*

 Kapitán Torn Bok určil pořadí nočních hlídek a natáhl se u ohně.
Kapitán strážního oddíl to nemá lehké, celý den v sedle, starat se o celou karavanu. Ještě že chlapci ulovili po cestě srnce, zvěřina byla příjemná  změna oproti tomu věčnému sušenému masu a sucharům.
 Dojedl a pomalu obcházel ležení. Mazlil se se svou novou sekyrou, obouruční topůrko natřené na rudo, držadlo kryté černou kůží a hlavice také černá, vyrobená z materiálu, který kapitán neznal. Snad nějaký druh kamene? Ostrý jako břitva a nešel ztupit.
 Zastavil se u stanu, ze kterého zněl rozpustilý dívčí smích. “Slečno Arno, nepotřebujete něco?”
 “Ne, děkuji kapitáne Boku. Jste moc milý. Dobrou noc!”
 “Dobrou noc.” zabručel kapitán.
 Ten hlas mu připomněl uplynulé dny. Doprovázel dceru vladyky Ralka. Hovořili spolu celé dny. Prý chce poznat život ve městě, bydlet bude u elfů, otcových dobrých známých. Vyptávala se ho důvěřivě na všechno co jí napadlo, snad trochu naivně ale mile. Její oči a ústa tak něžná a nevinná, tělo žensky zaoblené, ale přitom ještě křehce dívčí. Svrběly ho dlaně a v rozkroku ho z toho pohledu šimral chtíč.
 Její mrtvá matka pocházela z lidského rodu, vladyka byl elf. Arna byla krásná po matce, neměla v sobě nadpozemskou nedostupnost elfích krasavic. Byla tady, živá, opravdová. 
 Zatraceně, je to vladykova dcera! opakoval si dokola. Doma mám ženu a dítě, nemůžu myslet na takové věci!
 Jen jednou nebo dvakrát se mu zazdálo, jako by v jejích očích zahlédl výraz prozrazující, že ví, jak ho její nevinnost rozpaluje. 
Potřásl hlavou a hodil své pochybnosti za hlavu, stejně jako nedával žádnou váhu šeptaným zvěstem, které o ní šířilo služebnictvo.
 Pomluvy! pomyslel si, Takové řeči vykouzlí fantazie podpořená vínem všude tam, kde nadržený chlapi vidí krásnou ženskou!
 Udělal by pro ni všechno, ale netušil, že to bude tak brzy.

*

 Skyrm pozoroval stráže, jak se bezstarostně válí u ohně. Čtyři stany. Dva jsou obsazeny ozbrojenci, v jednom bydlí vozkové, poslední je vyhrazen  pro dvě lidské samice. Vladykova dcera a její služebná.
 Dohromady  necelý  tucet  ozbrojených  a  půl  tuctu neozbrojených lidí. Přiměřené sousto pro pět orků.
 Podíval se na své braty. Pod nánosem hnědé hlinky je téměř nebylo poznat.
 “Naposledy! Gyzbrůl hodí lahve s tekutým ohněm na stany vojáků, Zvorgaš vystřelí zapálené šípy. Já rozhodím špice. Až vypukne panika, vyběhnete a začnete pracovat ocelí. Kyzlode ty poběžíš za nimi, nepozorovaně pohodíš zdechliny a můžeš si začít hrát. Nezapomeň, že několik lidí musí přežít!”
 Já a Mamgak půjdeme ke stanu samic. Mamgak zepředu, já zezadu. Všechno jasné?”
 Ozvalo se souhlasné mručení.
 “Připravte se.”
 Orkové vytáhli několik malých lahviček. Skyrm si nalil pár kapek do očí, zorničky se roztáhly a viděl téměř jako ve dne. Světlo ohňů zůstalo však tlumené a neoslňovalo. Z jiné nádobky nabral mast a prohnětl svaly na pažích. Poslední lahvičku z poloviny vypil. Rozbušilo se mu srdce, svaly začali hrát nedočkavostí a silou. Euforie mu zněla v hlavě, nemyslel už na nic jiného než na potěšení z nadcházející zábavy.
 Nenalézal žádné zvláštní zalíbení v zabíjení, ale zato ho těšil boj. Hra rychlosti a síly, mazanosti a obratnosti.
 Skyrm se dotknul mušliček na zápěstí, ochrana proti čárům 
Sundal ze zad své čepele a kývnul na Mamgaka. “Dobrý lov!”

 Dva žhavé polibky proťaly noc. Plátno na stanech potřísněné zapáchající tekutinou se vzňalo. Hučící plameny a černý dým objaly postavy mužů snažících se uniknout. Rozpálená zbroj škvařící maso. Řev a zmatek. 
 Skyrm hodil několik otrávených nášlapných bodců směrem ke stanům. Ozvalo se bolestné zavytí.
 Vyrazil tiše. První stráž se pokusila vykřiknout, ale z proťaté průdušnice se ozvalo jen rozpačité zabublání.
Druhý voják seknul vodorovně ve výši hlavy. Ork se mu vrhnul pod nohy a bodnul zespodu. Nechráněné, velmi měkké místo.
 Začal se sbírat ze země, vtom se nad ním objevil další ozbrojenec, meč nad hlavou, prudký sek dolů. Zbraň narazila na orkovu čepel, sklouzla po ostří a zaklínila se v hlubokém, úzkém zářezu. Rychlý pohyb a meč se zlomil.
 Skyrm naslepo švihnul druhou čepelí. Zubaté ostří působilo jako jemná pilka, rozpáralo kroužkovou zbroj a odhalilo lidské maso hladovému zbytku čepele. Voják se zarazil, jedno oko vytřeštěně sledovalo zničenou zbraň a druhé roztřepenou ránu na hrudi.
 Orkovi to stačilo, vymrštil se a vší silou bodl muže do obličeje. 
 Tři muži byli mrtví. Skyrm byl rád že příliš netrpěli, nebál se smrti, ale bolesti provázející umírání. Vlastní i cizí.
 Zaslechl jak někdo řve: “Všichni ke stanu vladykovy dcery!”
 Torn Bok rozkazoval v běhu a mával obouruční válečnou sekerou. Jeho hlas však zanikal v okolním hluku. Kapitánovi muži se zmateně potáceli po táboře a marně hledali náhradu za zbraně ztracené v ohni.
 Skyrm se zašklebil a poslechl rozkaz. Mamgak mu zmizel z dohledu, asi už byl u stanu samic. Za sebou slyšel Gyzbrůlův řev a Zvorgašovo ječení.
 Nedaleko od stanu se ork a člověk setkali. Skyrm i kapitán byli dle měřítek svých  ras nadprůměrně  vysocí. Torn Bok převyšoval orka téměř o hlavu, ten si to však vynahrazoval šíří ramen a trupu.
 Skyrm se pokusil rychle zaútočit a vyřídit nepřítele dřív než se stačí připravit k boji, ale narazil na rovnocenného soupeře. Jen díky zrychleným reakcím stačil uhýbat před těžkou sekyrou, létající v kapitánových pažích jako by to byla hračka. Čepele nedokázaly sekyru odrazit. Ork litoval, že  nemá  kovový  štít, jaký  používal při srážkách s trpaslíky. S ním by nebylo obtížné proniknout ostře svištícím závojem a dostat se lidákovi na tělo.
 Neměl čas čekat, až se kapitán vyčerpá, musel rychle pomoci Mamgakovi. Uskočil před další ranou a rozběhl se směrem ke stanu.
 “Zbabělý hajzle! Chcípni skřete!” řval Torn Bok a chystal se ho pronásledovat. Vtom si všimnul, že se k němu blíží něco nestvůrného. Postavu ozářili plameny a on poznal, že je to obrovský ork bez tváře, na každém rameni mrtvolu jiného orka. 
 Kyzlod shodil oba Hnědé na zem a pomalu zamířil ke kapitánovi. Neměl žádnou zbraň, avšak jeho ruce a předloktí, silné jako koňský krk, byly pokryté železnými pláty, trny a břity.
 Kapitán Bok začal přemýšlet, proč ta zrůda přinesla do tábora dva mrtvé orky? Měl intenzivní pocit, že by tu hádanku rozluštil, jen kdyby měl dost času.
 Rozkročil se a pevně sevřel sekeru.
 Jeho zbraň mu najednou připadala směšně malá.

 Skyrm oběhl stan, skrčil se a odkryl cíp plátna.
 Uvnitř na podlaze leželo tělo nemladé ženy ve stejnokroji služebné. Sečná rána na hrudi, orčí práce.
 Mamgak však ve stanu nebyl.
 Nad mrtvolou, zády ke Skyrmovi, téměř nadosah, stála jiná žena, mnohem mladší, dlouhé hnědé vlasy, paže pozvednuté v nějakém gestu ...
 Ork neměl čas si ji prohlížet, rozpáral plátno a vrhnul se k ní. Než ji omráčil plochou čepelí, stačila se ještě obrátit. V očích neměla strach, jen překvapení, vztek a ještě něco, z čeho by orka zamrazilo. Kdyby se jí ovšem do očí díval.
 Hodil si bezvládné tělo na záda a zmizel stejnou cestou jakou přišel. Namířil si to ven z tábora. Pryč od požáru na jehož pozadí se ještě míhaly siluety umírajících lidí.
 Něco za ním zašramotilo. Odskočil stranou. Omráčená dívka se svezla na zem. Nebyl dost rychlý, do boku se mu skrz drátěnou košili zaryla čepel.
 Orčí čepel!
 Otočil se.
 Bolest v boku se zdála vzdálená, drogy ještě působily.
 Za ním stál Mamgak a chystal se ho dorazit.
 Skyrm chtěl něco říct, ale nevěděl co. Bránil se. Mamgak byl menší, možná slabší, ale zuřivý a rychlý. Útočil jako šílený bez ohledu na vlastní kůži. Čepele řinčely, oba orkové zkoušeli různé finty. Skyrm ve chvíli krvácel z několika šrámů na rukou a na hlavě. Cítil jak mu tuhne bok a s ním i paže.
 “Gazba! Co děje?” Gyzbrůl se vyloupnul ze tmy jako zjevení.
 “Sejmi ho!” zařval polomrtvý Skyrm.
 “Jako Mamgaka?” nechápal Gyzbrůl.
 Skyrm už neměl sílu odpovědět.
 Mamgak zuřivě útočil i na dva protivníky, a i když se k nim nakonec připojil Zvorgaš, měli plno práce srazit ho na zem. Skyrm se držel za bok a chraptivě oddychoval “Nezabíjejte ho, musíme ho zajmout.”
 Mamgak klesal pod přívalem ran, cenil špičáky, z úst mu tekly sliny a vrčel jako zvíře. Najednou si vrazil čepel zespodu do hrdla a prudce trhnul. Ostří přeťalo šlachy a zaskřípělo na obratlích. Hlava se zvrátila dozadu a proud krve vytrysknul proti okolostojícím orkům.
 Stáli jako sochy, Mamgakova krev jim stékala po tvářích. Za nimi hučel oheň a v lese se ozývaly výkřiky strachy šílených vozků, kteří nechápali proč ještě žijí.
 “Gyzbrůle. Musíme ho vzít sebou!” promluvil konečně Skyrm, “Zvorgaši. Ty vezmeš samici.” Pak se pomalu otočil do tmy.
 “Gazba!” uklouzlo Gyzbrůlovi, když zvedal mrtvolu zmáčenou krví.
 “Tak! Gazba!” souhlasil Zvorgaš.

*

 Na okraji lesa potkali Kyzloda. Skyrm poznal, že se usmívá, nehezký pohled. Pohrával si s černorudou obouruční sekyrou.
Celou noc pochodovali po stezce vedoucí do nitra hor.
 Mamgakovu mrtvolu hodili do hluboké strže, nebyl čas ho pohřbít.
 Dívka byla stále ještě v bezvědomí.
 Za svítání dorazili k malé jeskyni se studánkou. Shodili náklad a nacpali se sušenými jeřabinami a uzeným hadím masem. Chutnalo lépe než úhoří.
 Skyrm seděl zachmuřený a přemýšlel. Zvorgaš a Gyzbrůl pochrupovali. Kyzlod zkoumal novou zbraň.
 Zajatkyně se pohnula, otevřela oči.
 Skyrm se nad ní sklonil. “Arna, dcera vladyky Ralka.” konstatoval.
 Dívka pomalu přikývla. Do očí skrytých za dlouhými řasami jí nebylo vidět.
 “Budeme od tvého otce požadovat výkupné. Do doby než ho dostaneme budeš v našem zajetí. Poslouchej, co rozkážeme, a dostaneš pití a jídlo. Jinak ... máme velmi nepříjemné způsoby jak tě přinutit k poslušnosti.”
 Arna pomalu zvedla ruce a naznačila, že by chtěla napít.
 “Sundejte jí roubík a rozvažte ruce.”
 Dali jí čutoru s vodou, hltavě pila.
 Skyrm kousek poodešel a rozvažoval, jaké otázky bude klást.
 Stalo se to rychle, strašně rychle.
 Vladykova dcera odhodila čutoru, vymrštila se, i když měla svázané nohy, napřáhla proti nim paže a něco zasyčela.
 Všichni  orkové  strnuli  v  polovině  pohybu,  oči jim zesklovatěly. Staly se z nich živé sochy bez vůle.
 Arna stála mezi nimi a z půvabných rtů splýval naprosto nepatřičný tichý chraplavý smích.
 “Pojď sem skřetí špíno!” kývla prstem na Skyrma. Mušličky na orkové zápěstí trhaně vibrovaly. Přešel toporně těch několik kroků.
 “Rozvaž mě!” ukázala dívka na své kotníky sevřené hrubým provazem.
 Skyrm se začal shýbat, najednou vystřelila jeho pěst a plnou silou zasáhla Arnu do brady.

 *

 “Proklínám jejich bohy! Měli tu už dávno být!”
 “Většina orků uznává, že nezbývá než bohům sloužit, ale v lásce je příliš nemají.” podrbal se magistr Wuut v plnovousu.
 “Pohani! Jak je to možné?” Cove Marden seděl pod borovicí, v ruce kus skopového, měch s vínem položený na klíně.
 “Mají hodně zvláštní víru. Bohové mezi sebou zápasí o moc. Jeden z nich, nejmenují ho, stvořil tento vesmír. Chce vyšlechtit rasu bojovníků. Nejtvrdší, nekrutější, nejdokonalejší. Pro válku s ostatními bohy.
 Orkové věří, že existuje kalich, krve který se neustále naplňuje bolestí, zlobou, utrpením, vším co škodí životu.
Když kalich přeteče, svět se utopí v krvi. Jen plemeno, které do kalichu přispělo největší měrou bude zachráněno do nového světa. Krev se vsákne do země, oplodní ji a tak povstane nový život. Objeví se nové rasy, znovu se naplní kalich.” 
 “Žvásty!” odplivnul si šlechtic. “Je jen jeden bůh, nejmilosrdnější a všemocný a ten nás kurva všechny miluje.”
 “Ermm .., zajisté máte pravdu pane!. Zvláštní však je, že orkové málokdy něčemu prostě jen tak věří. Vždy chtějí znát proč. Tvrdí, že nemají víru. Prostě to vědí, protože ... protože ... byli to oni, kdo naposledy přežil konec světa.”
 “Hmm. Tomu se nedivím.” souhlasil kupodivu bez námitek Marden, “Je to hnis na tváři světa.”
 Wuut se uchechtl. Věděl přesně, jaké místo na světě by lidskému hnití přisoudili orkové.

*

 Arna se probouzela pomalu. S každým střípkem skutečnosti se do ní zarývala bolest. V sobě měla směs pocitů. Pokoření, vztek na sebe, touha po pomstě, a hlavně strach. Ne z orků, ale z dávno nepoznané bezmocnosti, vzali jí Sílu. Chyběla část její mysli.
 Jako z dálky slyšela hlasy.

 “Bosora jedna! Gazba!” naříkal Gyzbrůl a držel se střídavě za hlavu a za špekatý pupek.
 Skyrm stál mezi braty a podával jim nádobu s horkou tekutinou.
 “Je vám špatně z náhlého přívalu magie, odvar z vrbového lýka to vstřebá.”
 “Ještěže, Gazba!, si měl tuten amulet Skyrme, jináč bysme byli šici v kelu. Tak?”
 “Ještěže jsem měl dost  duchapřítomnosti a nezačal zmatkovat.” neodolal Skyrm pokušení a pochlubil se. “Kdybych nezahrál, že jsem také pod vlivem kouzla, jsou z nás teď její otroci. Další magii by náramek nezastavil.” Potřásl zápěstím, ozvalo se zachřestění mušliček. 
 “Co s ní?” kývnul Gyzbrůl směrem k útlé postavě ležící opodál.
 Arna  vypadala hrozně.  Napůl nahá,  navlečená jen v jelenicové košili.  Bledý, nedávno tak  krásný obličej zamazaný krví, která se jí spustila z nosu. Na spodní čelisti  velká  různobarevná  modřina,  vlasy  zcuchané a špinavé.
 “Svlékl jsem z ní šaty a všechny ostatní věci. Lidé i elfové používají obvykle amulety zesilující jejich moc. Teď je navíc spoutaná lýkem, měla by být slabá a neškodná.”
 Chvíli bylo ticho.
 “Gazba, teď dumam, jestli ...” protrhnul mlčení obtloustlý ork, “... jestli jako to nebyla ona, kdo tak zhovadil Mamgaka!? Tak?”
 Skyrm chtěl prohodit něco uštěpačného na téma rychlosti tlusťochova důvtipu, ale zarazil ho Zvorgašův upřímný smích, následovaný proudem slov. Takový proslov v čisté řeči míval Zvorgaš opravdu zřídka, jen když bylo skutečně co říci.
 “Eh, náš milý Gyzbrůle, zdá se, že tuto záhadu již rozřešil i poslední z nás. Jistě jsi také pochopil, že Skyrm měl nadmíru štěstí, už když uváděl něžnou slečnu Arnu poprvé do sladkého stavu bezvědomí.
 Jelikož ses projevil jako nadmíru bystrý luštitel hádanek, dám ti teď k rozlousknutí mnohem tvrdší oříšek. Všichni víme, že elf Ralk, s jehož milovanou dcerou máme tu čest sdílet jedno tábořiště, má mocného služebníka nadaného magickými schopnostmi. Vyřídil pro svého pána již několik ožehavých záležitostí. 
 A teď mi poraď nejbystřejší Gyzbrůle! Zajali jsme osobu Ralkovi  blízkou, ba  nejbližší. Je  to jistě schopná čarodějka. A přitom to o ní nikdo krom nás neví. Kdo je to?”
 “É, Gazba ... GAZBA!”
 “Tak!” Vrátil se Zvorgaš ke svému úspornému vyjadřování.
 “Musíme ke Starochovi.” rozhodl Skyrm, pak se odmlčel a představil si v duchu mapu hor, “Je to jen den pochodu. On už nám poradí co s ní dál. Jestli pokračovat v obchodu nebo...    
 Uvidíme!
 Zvedněte zadky brati a zahlaďte stopy!”

 Arna stále nebyla rozhodnutá, zda má opět omdlít nebo se mučit bděním. Bylo jí zle, hlasy orků, slunce probleskující za mraky, pach krve zaschlé na zbrojích to všechno se mísilo, jako když přikapáváš krev do džberu s čistou vodou.
 Nezřetelně viděla mohutného orka se znetvořenou tváří, jak sedí opodál a brousí obouruční sekyru.
 Kyzlod se mazlil se svou novou rudočernou hračkou. To je kapitánova sekyra. vzpomínala Arna. Vzal ji nějakému alchymistovi, který ji chtěl zničit. Tvrdil, že je prokletá. Ráda pije krev svých pánů.
“Možná bys měl tu sekeru zahodit.” ozval se za ní Skyrmův hlas.
 Dívka se lekla, snad nepřemýšlela nahlas? Poslední věc, kterou by chtěla, by bylo pomoci svým únoscům.
 “Ta zbraň nás může prozradit.”
 Kyzlod rozhodně zavrtěl hlavou.
 “Jak myslíš. Čeká nás dlouhá cesta. Poneseme náklad.”

*

 Uprostřed vlhké tmy cítil Gnůl své zrození. Čekal dlouho a snil o krvi orků a lidí. Elfí krev už poznal.
 Spal a čekal pod tepajícím srdcem.
 Splynutí je pokyn, je nástroj  boha. On je zrak a hmat a sluch, pro toho, který necítí toto bytí i když ho stvořil. Tak jako ten, kdo stvoří přesýpací hodiny nezná a neovládá jednotlivá zrnka prachu naplňující smysl celku. Je účel a cíl, je tím pro co byl stvořen. Je koncem a začátkem nového. To bylo uvnitř jeho chladné nejsoucí podstaty a o tom nepochyboval, neboť pochybovat nedokázal.
 Jeho myšlenky byly nejasné, neostré. Byly vně jeho mysli, zachytávali  se  okolního  světa  jako dusivé šlahouny cizopasníků, pronikající do základů, lačnící po skutečnosti, vyvrhující jen beztvarou rovinu času, mlčící a zavrhující vše co bylo.
 Gnůl byl nástroj Konce.

*

 Arnu probral chlad.
 Byli na dně hluboké, úzké rokle, kam jakoby nikdy nesvítilo slunce. V nejhlubším stínu byl skrytý tesaný oblouk, vchod do podzemí.
 Položili ji na zem, nesli ji jak ulovenou srnu. Hlavou dolů, svázané ruce i nohy a pod nimi prostrčený sukovitý kůl. Po cestě střídavě omdlévala a budila se náhlou bolestí. Dlouhé vlasy se zachytávali v trní a hebká kůže byla pokrytá ornamenty ran.
 “Rozvažte jí nohy. Kyzlode ty ji povedeš. Ostatní tu zůstanou a počkají.”
 Skyrm zapálil louč a vešel do vlhkého chladu jeskyně.
Chodba se klikatila, stěny pokryté spletí zelených šmouh, jak voda stékala po měděné rudě.
 Nešli dlouho.
 Ucítil žár sálající z výhně. Okolo, na řetězech zavěšené kotle, podél stěn desítky skleněných nádob. Před ohnivou stěnou se hrbila pokroucená postava.
 “Máš návštěvu alchymisto!”
 Postava se nadmíru čile obrátila. Oheň vykreslil podobu přestárlého orka, svraštělé tělo, skvrnitá kůže. Ze spodní čelisti trčel jen jeden zčernalý špičák. Místo očí měl dva smaragdy, Skyrm věděl, že démoni v nich zakletí mu slouží jako náhrada za dávno ztracený zrak.
 “Ajta! Skyrm! Vezmi místo a dočkej, jest mi zakončit lučbu.”
 Skyrm ukázal Kyzlodovi, aby posadil Arnu na lavici u stěny. Sám zůstal stát.
 Něco zasyčelo.Staroch si spokojeně prohlížel obsah malé zkumavky. “Ajta! Dokonáno. Nejnovější sjednávka.” Chlubil se. “Travičův sen. Spiješ kapku toho čuňstva a za den, za dva, ti zkornatí žilky v mozku a prasknou. Mertvička! Nikdo nic nesezná! V kombinaci se špiritusem však účinkuje v tu ránu a jedna baňka odpraví celý regiment.
 Ajta, dost tlachů. Toť. Co tě přivádí?”
 “Jistě víš, že teď plním úkol pro Nejstarší, ostatně sám jsi jedním z nich.”
 “Byl jsem! Časem však seznáš, že skutečná moc nad sebou jest víc než zdánlivá nad ostatními. Však pro mladého a lačného orka jako jsi ty Skyrme ... “
 “Jistě, jistě, je to ta nejlepší hra. Také víš jaký je můj úkol.”
 “To znám, avšak ...” Staroch jakoby si až teď všimnul dívky pololežící u stěny, “... jeví se mi, že tvé konání dopadá dobře. Toť. Jestli jest to ta elfí děvenka. Ralkova dcera?”
 “Napůl je člověk, ale o to nejde. Dopadá to tak, že jsme málem byli všichni mrtví! Ona je čarodějka! A dobrá! Zatím to odnesl akorát Mamgak.”
 “Ajta! Elfí vědma!”  alchymista se fascinovaně plížil k vladykově dceři.
 “Je to jenom půlelfka!” zopakoval Skyrm, ale jeho slova zůstala bez odezvy. Mávnul rukou a pomyslel si něco o stařecké senilitě.
 Arna ucukla před černými prsty páchnoucími spáleninou. Zezadu ji však pevně sevřely Kyzlodovy tlapy. Staroch ji pozorně prohlížel. Rozepnul jí košili a ochutnával celé její nahé tělo hrubými dlaněmi.
 “Dej jí koupel, tamo jest voda!”, ukázal na nedalekou káď. “A nasyťte ji, jest polomrtvá vyčerpáním.”
 Skyrm kývnul a Kyzlod s otráveným zafuněním přenesl téměř bezvládnou Arnu do lázně a začal ji mýt.
 “Zradila, zda skrývá magický zdroj či jiný předmět Síly?” zeptal se Staroch velitelsky.
 “Nebyl čas, je pořád bez sebe. Zde jsou její věci.” Skyrm mu podal šaty z jemné kožešiny a hrst drobností.
 Alchymista šaty pečlivě prohmatal a pak je bez zájmu odhodil. Prohlédl si zbytek. Šperky, šňůrka s korálky, malý nožík, hrst mincí, všechno hned odkládal. Nakonec mu zbyl v ruce silný náramek z intarzovaného dřeva.
 “Na jaké paži ho nosila?”
 “Na levé.” Skyrm zavrtěl hlavou, “Ale dřevo přeci není magické.”
 “Dřevo jistě ne!”, alchymista hodil náramek mezi řeřavé uhlíky.
 Plameny chtivě oblízly novou potravu. Za chvíli zůstal v popelu jen podivný zčernalý obrys.”
 Staroch ho vzal, ještě žhavý, do vrásčitých rukou.
 Vypadalo to jako střep z malé misky, ne větší než náprstek. Najednou skrze saze proniklo světlo a uvnitř Skyrmovy hlavy se ozval nejlahodnější zvuk, jaký kdy slyšel. Další paprsek, a tělo se mu roztřáslo hebkým dotekem. Záře se prodrala ven, chuť a čich se naplnily rozkoší. Mozek cítil ten svit všemi smysly.
 “Co to je?” vyhrkla Skyrmova zvědavost, ale paměť mu pošeptala rozluštění. Tu paměť v sobě nosili jen orkové. “To přece nemůže ...”
 Alchymista neodpověděl. Obrátil se a došel k polici plné knih. Chvíli listoval a ozývalo se jen tlumené “Ajta, ajta!”, pak začal potichu číst.
 “Zpoza tmy zániku vynořil se Nulfrýh, ork spasený Bohem z nicoty.
Založil rod nejsilnější minulostí, otevřený budoucností, krvácející přítomností.
 Nesl Pohár krve. Prázdný Pohár. Svět se počal a Pohár se zbarvil rudě.
 Nulfrýh vyšel do světla a potkal elfa a člověka. A ti ho nenáviděli závistí druhorozených.
 I sebrali mu společnými silami Pohár a nechali ho krvácet. A to byla první bolest světa. Když viděli odlesk, jak orkova krev zdobí Pohár, vypuknul mezi nimi svár. Zatoužil člověk, zatoužil i elf. Po Poháru. Po obrazu podstaty a účelu.
Napnuli touhu svých paží a Pohár puknul. Utekli ve strachu elf i člověk, každý se svou polovinou nenaplněného utrpení. Od toho času se bolest jen neplodně vsakuje do země.
 Ten kdo spojí pohár pozná moc vší prolité krve, a ta se jednou vrátí skrze zemi zpět, přeteče a zaplaví svět.
 Tomu bude dána síla překonat rudou potopu a otevře oči v novém vesmíru Boží vůle.”
 Staroch pozvednul své smaragdové oči od knihy. “To jest jedna z polovin Poháru.”
 “Vím kde je druhá.” vypravil ze sebe strnule Skyrm.
 “Já znám též. Jest na konci tvého úkolu.”
 “Je to skutečně ono? Nemýlíš se?”
 “Není jistoty, jest jen domněnka a její pravděnáhlost. Však přemýšlej. Tvar věci té připadá  tomu co jest v knihách zobrazeno a popsáno. Její moc, co jasu sféra, svádí mysl ke hře. 
 Zdá se malá, však když splynou obě poloviny, uvnitř vesmíry naleznouti můžeš. Každá bytost nese sebou vesmír svého utrpení.
 Cítím velkou a starou Sílu ve svých dlaních, větší než všechno co jsemť potkal dosud, však zatím neprobuzenou. Stejná Síla je i v ní.” Staroch ukázal na Arnu, “Ale jest hluboko a nepatří tak zcela k ní. Vpravdě prazvláštní. Třeba ji pečlivě shlédnout.
 O jedné polovině Poháru známe, má ji ve své moci člověk. Stálo mnoho úsilí než jistotu jsme získali, kde nalézá se. Druhá k nám přichází plnou náhodou a měla ji ve své moci elfí vědma.”
 Skyrm se nadechnul, ale alchymista ho zarazil mávnutím ruky. “Já znám, že není čisté rasy, ale jistě na sebe ten střep navázala od svého otce-elfa. Užívali ho pouze jako ohnisko Síly a dávno opomněli jeho skutečnou moc.”
 “Proč by jí ho otec předával?”
 “Byla mnohem nenápadnější, mohl znásobit svou moc. A snad má i větší nadání vládnout magií.”
 Ozvalo se zašplouchání. Obrátili se ke kádi, kde si právě půlelfka pomalu a pečlivě myla vlasy. 
 Chvíli se na ni mlčky dívali.
 Arna vystoupila z lázně a osušila se. Koupel jí očividně osvěžila, v pohybech už nebylo vidět tolik únavy. Chvíli, než jí Kyzlod podal šaty, zasvítila dívčí nahota.
 “Jest ti přerušit tvůj úkol. Doneseš Polovinu Nejstarším a dovedeš k nim i tu  dívku. Oni rozhodnou, kdo sváže Poloviny obě, uzavře tento svět a stane po Božím boku!”
 “Ale Arna je klíč k druhé Polovině!”
 “Jest příliš nebezpečná, cosi jest v ní. Jen Nejstarší mají právo rozhodnout ...”
 “Nesmysl!” Skyrmovi došla trpělivost. “Nesmí se váhat.”
 “Nerozhoduješ o ničem! Tys pouhý služebník Nejstarších.” šlehnul alchymista smaragdovým pohledem.
 Ale čas bratství se může rychle zlomit. šeptala Skyrmova mysl, A moc je teď tady, přede mnou.
 Oba orkové pomalu došli k dívce. Arna se cpala kukuřičnými plackami s medem. Její  hlavní pozornost však platila drobnému předmětu ve Starochově ruce.
 “Říkal jsi Starochu, že ohnisko se musí navázat. Co to znamená?”
 “Jest mu splynout s novým pánem, musíš ho ochutnat a přijmout dovnitř svého těla. Jest to zdlouhavé vzájemné poznávaní. Ledaže ... ale to tě nemusí zajímat.”
 “Možná to bude zajímat Nejstarší.”
 “Nejspíš to sami znají, ale budiž. Ohnisko musí poznat odlišnosti starého a nového pána, procítí je ve chvíli nejtěsnějšího  vzájemného  styku,  otevření  mysli. Při souloži.”
 Skyrmova mohutná čelist poklesla.
 Půlelfka pozvedla hlavu a nenávistně se na ně zadívala.
 “Jistě ti to sama potvrdí Skyrme, nejspíše se sama se svým otcem pářila, když ohnisko od něj přebírala. Jest to tak?”
 “Nebudu se, z toho s kým spím, zpovídat zvířatům!” zasyčela Arna až jí ze rtů vylétlo pár medových drobků.
 “Zdá se, že je jí líp.” ušklíbnul se Skyrm. “Dej mi tu věc.” obrátil se k alchymistovi, “Odnesu ji Nejstarším.”
 Alchymista k němu pomalu, jakoby neochotně, natáhl paži.
 Skyrm ucítil v ruce nepravidelný tvar. Nestudil ani nehřál, hmat nebyl správný smysl pro pocit dotyku s tou věcí.
 “Nejsem zrovna přívržencem myšlenky na konec světa.” řekl pomalu, “Na to mám příliš rád sebe a všechno příjemné okolo. Co naopak rád nemám jsou bohové, kteří ze mě dělají loutku ve svém divadle. A nerad se vzdávám moci, kterou držím ve svých rukou.”
 “Jsiť na tu moc příliš malý.” zaječel Staroch, “A mrtvému jest moc k ničemu, anžto Nejstarší tě v mrtvého změní, když se vzepřeš.”
 “Jak jsem velký to nejlépe zjistím sám, jistě ne menší než nějaká půlelfka. A Nejstarší se to nikdy nedozvědí, protože jim to nebude mít kdo zradit.”
 Alchymista pochopil svou chybu a začal pomalu ustupovat. Pojednou se v jeho ruce objevila malá baňka, prudce ji mrštil po Skyrmovi. V téže chvíli se zaleskly dvě orčí čepele.
 Jedna roztříštila nádobku a kapky žíraviny zasyčely na skále. Druhá našla svůj cíl, zakousla se Starochovi do hrdla a lačně z něj vysála život.
 “Moc přitahuje smrt a ty už jsi teď mrtvý orku.” ozval se tichý Arnin hlas.
 Skyrm neodpověděl. Sklonil se nad mrtvolou, alchymista vypadal, jakoby by byl mrtvý už roky. Světlo smaragdů však nepohaslo. Vyňal je z hlavy, která už nepotřebovala zrak. Vstal a chvíli se nerozhodně díval na Polovinu Poháru ve své dlani. “Moje smrt, moje volba.” zašeptal, dal si ohnisko rychle do úst a polknul.
 Mušličkový náramek sebou zacukal, pak se rozvibroval a třásl se čím dál tím víc. Nakonec se rozletěl na všechny strany. Ohnisko začalo poznávat nového pána.
 Dívka orka klidně pozorovala zpoza přimhouřených víček. Jen brada se je jí na okamžik trochu roztřásla, jakoby zimou, i když v jeskyni bylo víc než teplo.
 Skyrm pohled oplatil. Dlouho si ji prohlížel.
 “No tak na co čekáš!” nevydržela to Arna, “Nebo se ti snad nepostaví? Můžeš mě znásilnit. Stejně už na to dlouho čekáš, určitě slintáš nad tou představou.”
 Ork se rozesmál.
 “Přesličná půlelfí slečinko, v tobě se snoubí samolibost, dvou nejnamyšlenějších ras. Vy sami jste si určili měřítka pro krásu. Ale ta platí zase jenom pro Vás. Pro mě jsi asi tak přitažlivá, jako já pro tebe.
 Ale stane se to, co chci, aby se stalo!”
 Strhnul z ní šaty a vzal si ji po orčím způsobu.

 Když bylo po všem, odvrátil se, nedokázal se vyznat ve směsi pocitů uvnitř sebe.
 Arna se oblékala pomalu. Bylo jí zle, moc zle. Tak zle jí bylo snad jen jedinkrát v životě. Těšilo ji, že Skyrm to utrpení pocítí také.
 Najednou se před ní  na zemi něco blýsklo. Skleněná lahvička. Travičův sen!
 Ohlédla se a pak rychle zvedla studené sklo a schovala je do záňadří.

*

 Blížili se k východu ze Starochovi jeskyně, čekala je studená rokle. Pot na Skyrmově čele rychle chladnul, zdálo se mu, jakoby slané kapičky mrazivě propalovaly kůži.
 Popoháněl před sebou Arnu, neviděl zlomyslně stažené rty, a bylo  mu  zle.  Cítil  se  uvnitř rozvařený, přepraný a vyždímaný, zkroucený. Bolely ho klouby i svaly. Kůže pálila na spoustě míst jako rozedřená do krve, ale zraněný přitom nebyl. Hlava mu třeštila a marně si třel ztuhlou čelist.Vypotácel se ven a oddychoval.
 Brati na něj čekali.
 Kyzlod se opodál snažil posunky něco sdělit Zvorgašovi, ale ten si ho přestal všímat, jakmile se objevil Skyrm s dívkou.
 “Mluvil jsem se Starochem,  zbavil ji Síly. Není už nebezpečná.
 Pokračujeme v původním směru. Když budeme pochodovat přes noc, dorazíme na místo zítra večer.”
 “To nebudeme, Gazba!, spát!?”
 “Ne, spát můžete potom, třeba až do smrti. Teď lovíme zběhlý čas.”
 Pokynul směrem k dívce. “Svažte ji.”
 Gyzbrůl zkroutil Arně ruce za záda a utáhnul hrubý provaz. Skyrm syknul bolestí.
 Cítil jak mu rve někdo ruce z kloubů a jak se mu do nich zařezává něco ostrého. Trhnul sebou a vytřeštil oči na Arnu.
 Stála napohled klidně, zuby však měla zaťaté vlastní bolesti. Ale její pohled byl plný výsměchu.
 “Chutná ti ta bolest?” zašklebila se. “Na, nažer se jí.” Vyplázla jazyk a skousla.
 Skyrmův jazyk se zkroutil náhlou bolestí. Zařval a chytil se za hlavu.
 “Netušil jsi, že při splývání ohniska, dochází k průniku myslí starého a nového pána. Teď cítíš, co cítím já, a budeš trpět, kdy budu chtít! Jestli nechceš už trpět, dobře mě poslouchej, musíš ...
 “Nemusím nic!” orkovi zuřivostí stékaly z tlamy sliny. „Celý můj život je snášení bolesti, vydržím ji víc než ty si můžeš představit. A divil bych se kdybys ty na oplátku necítila to co cítím já.”
 Přejel si předloktí hrotem čepele.
 Arna vyjekla a chytila se za ruku.
 Přistoupil k ní.
 “Já mám vlastně bolest rád.” Prsty sevřel štíhlý krk a stisknul. Začal se sám dusit, ale tisknul stále víc.
 “Když mě zabiješ, umřeš taky.” zachraptěla v panice.
 Skyrm se usmíval, pustil ji až když se mu začalo kalit vědomí.
 “Udělejte pro ni nosítka.” zasípal, “A svažte ji tak aby se nemohla ani hnout. Ale ať ji to nebolí. A dejte jí roubík.”
 “Co, Gazba!, co se děje? Skyrme, proč ten řev, co...?”
 “Tak! Co je?” přidal se Zvorgaš.
 Skyrm potřásl hlavou “Zkoušela na mě magii. Dělejte, řeči nám nepomohou.”
 Dali se do práce.
 Kyzlod se zapojil jen neochotně. Pořád vrtěl svou obrovskou zmrzačenou hlavou a pokukoval po vchodu do jeskyně a po Skyrmovi.
 Nemůžu mu věřit. uvažoval Skyrm, Sám nic nepodnikne, ale pokud se mu nějak podaří dát ostatním najevo, co se dělo v jeskyni ... Pokusí se mě možná společně zabít. Staroch byl vždycky v oblibě. I já jsem ho ... Nemyslet na to! 
 Že jednám proti Nejstarším, by jim tolik nevadilo, neznají a nechápou význam toho, co mám v sobě (a chápu to sám?), ale chtěli by to sami pro sebe. Taková věc láme bratství.
 Když vyrazili, tma se z rokliny vylila ven a zhltla celý svět.

*

 Cukající maso.
 Tělo.
 Nástroj nástroje.
 Tep rychlejší než je možno postřehnout.
 Rytmus srdce zoufale pumpujícího krev do úzkostí stažených cév.
 Gnůlova cela se pomalu otvírala. Dva klíče už měl, čekal na třetí.
 Venku čeká vesmír neživých buněk, množících se v záblescích mutovaného kódu. V každém cyklu je jich nekonečně víc. Až přijde ta chvíle a mříž se otevře, zaplní to chvějivé bobtnání celou skutečnost.

*

 Slunce šplhající nad obzor nalezlo skupinu orků uprostřed hor. Místo rozbrázděné stržemi, změť skalin a puklých balvanů.  Kamenná moře  na strmých  svazích, často se vylévající ze svých nejistých břehů a drtící pod sebou vše měkčí než kámen.
 Stíny se zkracovaly a žár se zahryznul do zelenošedých kůží pokrytých potem.
 V poledne zastavili u řeky plné peřejí, mizící v oblacích vodní tříště. Vodopád.
 Skyrm se natáhnul pod převis a odpočíval. Bylo unavený, ale neměl hlad. Pořád ještě mu bylo zle. Utěšovalo ho, že Arně je nejspíš ještě hůř. Nejraději by na všechno zapomněl a zdřímnul si, alespoň na chviličku. Spát.
 Najednou se prudce posadil.
 Usnul.
 Podíval se na oblohu. Spal jen chvíli, slunce se téměř nepohnulo.
 Nedaleko chrápal Gyzbrůl a vedle něj ležela na nosítkách půlelfka obmotaná od hlavy k patě provazem.
 Kyzlod a Zvorgaš zmizeli.
 Skyrm se v duchu proklel a vyrazil nazdařbůh zpátky, po cestě kterou přišli.
 Nešel příliš daleko a uslyšel Zvorgašův netrpělivý hlas: “Tak. Nerozumím. Zkus to napsat.“ 
Schoval se za uschlou kleč a opatrně vyhlédnul.
 Kyzlod se právě shýbal a začal před Zvorgašem rýt runy do hrubého písku.
Skyrm schválně nahlas říhnul.
 Obr se zmateně rozhlédnul a potom nedokončený nápis rychle nohou smazal.
 “Co tady děláte, za chvíli vyrážíme.” Skyrm dělal, jako že si ničeho nevšiml.
 “Zvorgaši, dojdi zkontrolovat  samici, zda je pořádně svázaná. A ty Kyzlode vem měchy a naplň je v potoce. Já se tady ještě  porozhlédnu a zahladím  stopy. Pospícháme, dělejte. Ať vám vržou klouby.”
 Zvorgaš kývnul a odešel. Kyzlod chvíli nerozhodně stál a hrál si se svou sekyrou, ale pak napětí v jeho svalech polevilo a pomalu se odkolébal k ležení.
 Skyrm se díval za nimi a ujistil se, že znetvořený ork vzal měchy a zmizel v roklině, ze které se ozýval hromový bas řeky řítící se do jícnu propasti.
 Obrátil se a zmizel mezi balvany. Přelezl mrtvou stráň a na druhé straně, opatrně, aby nestrhnul kameny, sešplhal dolů.
 Krátkou puklinou se dostal až k uhánějící vodě.
 Skrčil se ve stínu.
 Přímo před ním, na břehu, ležely pohozené prázdné měchy.
 O kus dál uviděl za skálou svalnatý hřbet.
 Kyzlod stál přímo nad vodopádem a mohutně močil. Jeho voda se mísila s ohlušivě řvoucím přívalem.
 Skyrm nebyl zvyklý otálet se svými činy. Rozběhnul se a vší silou vrazil do širokých zad.
 Obrovský ork zamával pažemi a nekonečně pomalu se nakláněl nad propastí. Pak ho konečně uchopila přitažlivost a v dunivém tichu se rozletěl dolů. Tmavá, zmítající se silueta, stále menší a menší v bělostné náruči vodní tříště, nakonec zmizela, jakoby nikdy nebyla.
 Skyrm prudce oddechoval a nevěděl, jestli to co mu hučí v hlavě, je voda nebo krev.
 Odstranil své stopy a vrátil se do ležení.

“Gde, Gazba!, je ten Kyzlod s tu vodou. On je tak hloupý, že by třeba lil do prasklého vaku vodu do nekonečna.”
 “To promluvila tvá zkušenost Gyzbrůle.” kývl Skyrm. “Ale je skutečně pryč už nějak dlouho. Jděte se po něm podívat.”
 Za chvíli byli zpátky.
 “Nikde, Gazba!, jen na břehu sou prázdné měchy. Ale Zvorgaš stopoval a ...”
 “Tak. Stopoval. “ ork se zachmuřeně odmlčel. “Stopa nevedla zpátky!”
 “Jak, nevedla zpátky? Někam přece jít musel. Nějaké další stopy?”
 “Tam jako ... tutam jako nebyly jiné stopy. Prostě zmiznul, Gazba!. A možná ... padnul dolu. Jinak nevim. Gazba! To sme už jen tři.”
 “Tak. Tři.”
 “A ona, bosora! Gazba!” Gyzbrůl ukazoval vzteky se chvějícím prstem na Arnu. “Celou cestu u nás smůla. Mamgaka ubila. Ona je ta smůla. Ubijem ji a bude. Ubijem ...!”
 “Smůlu má jenom ten, kdo si od ní nechá polepit prsty.” řekl tiše ale důrazně Skyrm. “Arna je naopak naše štěstí. My ji v to štěstí proměníme.”

*

 Tma hryzala do očí zavázaných kusem hadru.
 Arna nevěděla jestli ta tma je uvnitř, v jejím těle, nebo venku.
 Byla dlouho bez pohybu, nejdřív cítila mravenčení, pak se jí zmocnil křečovitý třas. Teď už necítila nic. Krev ztuhla a vytvořila s masem jednolitou neživou hmotu.
 Takhle nějak si musí připadat mrtvola. pomyslela si.
 Něco uvnitř však žilo. Studilo to. A šla z toho temnota.
 Ochladilo se, nejspíš už byl večer.
 Orkové se zastavili a položili ji na zem.
 Slyšela je, jak připravují oheň, a v chřípí jí zašimrala vůně pečeného masa.
 Možná, že tělo mělo hlad, ale její mysl to přes oponu otupělosti necítila.
 Rozum jí ale stále šeptal nové myšlenky a nedal jí upadnout do nevědomí. Udělala jsi chybu. Měla jsi jim říct, že zabil tu starou zrůdu. Nejspíš by se na něj vrhli a zabili ho. Ne to ne, zemřela bych zároveň s ním!
 Stejně jsou ti orkové tak podobní lidem. změnily její myšlenky směr, Stejný cynismus a sobectví. Snad jen, že na rozdíl od lidí si na nic nehrají a sami před sebou přiznají to jací skutečně jsou a z čeho jsou stvoření. V tom jsou lidé pokrytečtí a tím vlastně mnohem zákeřnější.”
 Musím najít nějaké další východisko, něco co můžu dělat.
 Nemůžu nic.
 Nedokážu se dostat k Síle.
 Když budu mít štěstí, nezabijí mě. Snad se dostanu k otci. Ale co můj úkol. Snad ...
 Noc protrhl ostrý výkřik. Hrubý a chraplavý, ale bezpochyby z lidského hrdla. Okolo nevidomé dívky se rozpoutalo peklo. Zuřivý řev a vrčení orků, lidský křik a ječení. Svist šípů a ocelový třesk zbraní.
 Netrvalo to dlouho. Smrtelný chrapot. A potom lidské hlasy, mnoho mužů. Cítila jak si k ní někdo sedá, prsty na tváři, ne hrubé, ale pěstěná jemná kůže. Najednou bylo okolo spousta záblesků, zamrkala, aby zjistila zda to nejsou jen mžitky.
 Byla noc, okolo hořely ohně a jejich záři odrážely zbroje a obnažené čepele mečů.
 Nad Arnou se skláněl mladý muž a opatrně odstraňoval roubík a pouta. “Nestává se mi každý den, abych měl to potěšení osvobozovat krásné dámy ze zajetí orků. Dovoluji si Vám nabídnout své služby a poskytnout veškeré pohodlí, jakého je jen malý vojenský tábor schopen. Mé jméno je Cove Marden, synovec vladyky Krota.”
 Omdlela.

 Vojáci odtáhli, dívku odnesli na nosítkách. Bojiště zanechali plné stínů dohořívajících ohnů. Bylo ticho. Jakoby na tom místě nikdy nic nežilo.
 Tma ukrývala krev, která nebyla prolita, nestekla klikatými cestičkami po kovových plátech a mrtvé kůži, nezkropila trávu a spadané listí.
 Až se najednou nadzvednul objemný stín a zafuněl: “To je ale, Gazba!, komedyje!”

*

 “Stejně mu nevěřím!” rozčiloval se Cove Marden, zachránce princezen, “Dorazil mnohem později, než bylo naplánováno a neřekl pořádně proč! Ralkova dcera byla samá modřina, jen tak tak se držela při životě. Teď spí anebo omdlela, nevím. Takhle si nepředstavuji dodávku zboží! A navíc chce jet zničehonic s námi, to je přece úplný nesmysl! Nevěřím těm skřetím stvůrám víc, než  by se vlezlo za holubí šupinu.”
 “To všechno projednáme pane.” uklidňoval ho magistr. “Ale vlastně děláš dobře, že jim tak úplně nedůvěřuješ, oni sami totiž nikomu nevěří. Jakékoliv tvrzení, nebo slib posuzují podle toho jestli má dotyčný nějaký důvod říkat pravdu popřípadě splnit slib. Nemají víru v něčí slova, tak jako my. Jediné co uznávají je bratství, společenství které má  stejný, většinou  krátkodobý cíl.  Orkové spojení v bratství mají důvod předpokládat, že ostatní brati říkají pravdu, nebo že splní dané sliby, protože je to oboustranně výhodné. Ovšem jakmile původní cíl zanikne, nebo se objeví jiný, důležitější, bratství skončí.”
 “V tom případě nechápu, proč věří nám? Dodali zboží, ale jak mohou vědět, zda skutečně dostanou mzdu.?”
 “Už několikrát řešili orkové ožehavé problémy za tvého pana strýce. K oboustranné spokojenosti. Pokud by vladyka Krot tentokrát nezaplatil, znepřátelí si orky, vystaví se hrozbě pomsty, a krom toho už nebude moci v budoucnu řešit své problémy stejně pohodlným způsobem.”
 Oba muži došli k nízkému, koženému stanu, poodhrnuli zástěnu a vstoupili dovnitř.
 Uvnitř stál Skyrm a šklebil se.
 Wuut také s potěšením zkroutil bledé rty do úšklebku. Mladík jen neznatelné přikývl.
 “Ty prý chceš jet s námi, ale to je naprostý nesmysl!” začal Marden, “Ta holka si tě všimne a ty jsi přeci jako náš nepřítel, my jsme vás zabili!”
 “Mám k tomu několik důvodů.” odpověděl ork, “Arna je chytrá a nebezpečná jako zmije, proto jsme se tak zdrželi, málem nás všechny dostala. Přesto, nebo právě proto jsem si ji tak trochu, ermm ... oblíbil. A rád bych na ni dohlédnul, aby se jí cestou nic nestalo. Bude víc než potěšena, že jedu s vámi, uvidíte. Za další, jelikož jsme se zdrželi, nechci s vyzvednutím naší odměny čekat, ale převezmu ji hned, jakmile bude zboží ve vladykových rukou.
 A nakonec, nejsem blázen a nepojedu s vámi jako váš přítel, ale jako váš zajatec. Dáte mi na oko pouta a povedete mě k vladykovi na výslech.”
 “To zní přirozeně a logicky.” kývnul magistr.
 “Až moc přirozeně.” zavrčel šlechtic. “Hmm … no dobře, souhlasím, ale dostaneš skutečná pouta, abys na nás neušil žádný podraz.”
 Skyrmovi  se  zúžili  zornice.  “Dobrá.” ucedil pomalu, “Nemyslím, že by mě pouta zastavila, kdybych se ti chtěl podívat na morek. Ale chci, aby všechno dopadlo přesně podle dohody. Zbavím tě strachu Cove Mardene, nechám si nasadit pouta. Ale ze mě mít strach nemusíš, dej si pozor na ni!”
 Mardenovi zlostí rudě naběhlé líce pomalu bledly. “Magistře! Nech mu nasadit pouta a ručíš za to, že se z nich nedostane.”

*

 Arna otevřela oči.
 Žiju! uvědomila si.
 Pohnula rukou. “Nejsem svázaná!?”
 Ležela na prostém lehátku ve stanu prosvětleném ranním sluncem. Nedaleko od ní seděl starší bledý muž.
 Když viděl, že se probrala uklonil se : “Magistr Wuut. K vašim službám paní.”
 “Kde to jsem? Co se vlastně ...? Ach už si vzpomínám. Ten útok v noci. A pak ten mladík ...”
 “Jistě, to byl pan Marden. Teď jste v jeho táboře.”
 “A co ti orkové?” strach najednou stáhnul Arně hrdlo, “Zabili jste je všechny?”
 “Ne slečno, jednoho, nejspíš jejich velitele jsme zajali. Bude vyslýchán samotným vladykou Krotem.”
 Arna si oddychla, uvolnila se.
 “Takže máte namířeno na vladykův hrad.”
 “Ano slečno Arno!” Cove Marden vstoupil dovnitř. “Můžete být ujištěna, že se vám tam dostane veškerého pohostinství.”
 “Odkud znáte moje jméno?”
 “No, ehmm, vlastně vaše jméno a původ nám prozradil ten ork, kterého jsme zajali.”
 “A co vám ještě prozradil?”
 “No, všechno, jak vás zajali a tak. A nejspíš jste je nějak vystrašila a zdržela. Tváří v tvář takové zvěři to vyžaduje skutečné hrdinství. U vás se ovšem statečnost snoubí s neskonalou krásou. Zachránit vás z jejich spárů to je jako najít klenot uprostřed hor.”
 Jen si plkej ty svoje lichotky.  pomyslela si Arna. Dostala sem se z deště pod okap, orků sem se zbavila, ale Krotovi vojáci, to je možná ještě horší, tady ten cucák se sice přímo rozplývá, Ale můj otec je s jeho strýcem na nože.
 Ostatně můj původní úkol byl vyjednávat se skupinku vrahů určených ke Krotově likvidaci. Zatracená smůla. Nejlepší by bylo se odtud vypařit, ale ... je tady to orčí hovado co mi sežralo ohnisko. Měla jsem štěstí, že ho nezabili, byla bych už mrtvá, ale teď to štěstí musím využít. Musím dostat ohnisko zpátky!
 Kdybych ho měla na sobě navázané, byla by to vlastně vynikající příležitost, jak se dostat do Krotovi blízkosti.
Jistě bych našla způsob, jak ho zabít, aniž by podezření padlo na mne.
 Půlelfka se navenek, přes své vražedné myšlenky, tvářila tak sladce, až jí z koutků málem ukapával med.
 “Vaše odvaha kapitáne Mardene předčí všechno, co jsem kdy slyšela. Bez bázně jste se vrhl na ty stvůry a porubal jste je. To bylo úžasné. A zachránil jste mi život a já budu navždy vaší dlužnicí.”
 “Já, tedy ... jsem polichocen vaší přízní. Skutečně to nebylo jednoduché, byl to tuhý boj, skřeti se bijí jako vzteklá zvířata, neznají bojovou čest a morálku, nezaslouží si žádné slitování. Bylo pro mne ctí vás vysvobodit a buďte ujištěna, že čekám na splnění vašich přání.”
 Arna neviděla, jak magistrovi pocukává koutek úst, přesto si v duchu říkala, Ješitný mužský bývají obyčejně hloupí. S tímhle nebude velká potíž jen se mu musím dostat trochu na kůži, nejlíp pod kalhoty. Zatím vyzkoušíme jak je žhavej do plnění těch svých slibů.
 “Víte pane Cove, možná bych měla takové přání, otec si o mně jistě už dělá starosti, co kdybych vás poprosila o několik mužů jako doprovod na cestě k našemu hradu?”
 “Tedy ... víte ...” zakoktal se šlechtic. “Bohužel velmi pospícháme s důležitými zprávami a je mi líto, ale nemohu vám poskytnout tolik mužů, abych zaručil váš bezpečný přechod přes hory. Je mi to skutečně líto. Ale na hradě vladyky Krota budete mít všechno co si budete přát, uspořádáme plesy a hony. A samozřejmě okamžitě vyšleme posla k vašemu otci!”
 “Možná je to tak  dobře. Alespoň poznám domov svého zachránce a pozdravím vladyku. Již dlouho jsem si přála ho poznat.” lhala Arna bez uzardění a zamávala dlouhými řasami.

*

 Bylo ráno, světlo dopadající škvírami na podlahu stanu tříštilo malé zářivé ostrůvky třpytícího se křemenného písku.
 Skyrm se nudil. Začínaly mu tuhnout svaly, seděl svázaný už několik hodin. Cesta potrvá snad jen dva dny, vydržet nepohodlí je to nejmenší. A na konci cesty ... získá druhou Polovinu a ... Nevěděl. Měl možnost získat něco nesmírně cenného a zároveň nebezpečného. Nepředstavitelně nebezpečného. Bude mít moc, ale nebude ji moci použít. 
 Hmm, škoda přemýšlení, alespoň to nepoužije někdo jiný. Ať už ork, elf nebo člověk. Kdyby vše bývalo šlo podle Božího plánu, lidská rasa by přispěla do Poháru největší měrou. Nepochybuji o tom, přežili by konec světa ... jen proto aby je v tom příštím pozřela nějaké jiná ještě krvelačnější sběř. Tak jako se to stane nám orkům. Snad má naše mytologie pravdu, snad je to jenom pohádka. Ale raději si s tou mocí nebudu hrát. I když ... je v tom taková síla, takové pokušení. 
 Až tu druhou polovinu budu mít, uvidíme, snad jsem ještě nezapomněl číst, snad najdu v knihách jak s něčím takovým zacházet. Nakonec se ještě začnu na stará kolena zabývat theurgií. Ale raději to schovám, nikdo to nesmí najít.
 Ale ta moc ...
Ušklíbnul se. Najednou mu to připadlo směšné. Jako když se malé skřítě holedbá, jak velkým bude vojevůdcem a jak bude rozkazovat celému světu.
 Pravá moc není v ovládání,  ale ve svržení toho co tě ovládá. Raději než aby ve vesmíru zacláněl nějaký bůh se svým tlustým zadkem, to ať je tam radši prázdno. Aspoň tam zbyde víc místa pro mě.
 Jiskřičky na písku se mu mihotaly před očima a on se poddal jejich reji. Jen tak ležel a na nic nemyslel.
 Jedno blyštivé zrníčko se vzneslo a zase dopadlo zpět a pak další. Najednou tu z nich byl malý vír tryskající čtvrt sáhu vysoko.
 Skyrm sebou trhnul. Písek se zastavil a spadnul. Ork zamrkal. Zrníčka prachu se ještě kutálela. Nezdálo se mu to!
 Síla, která písek zvířila, pocházela z něj. Najednou uvnitř ostře pocítil žhavý, pulsující bod. Ohnisko. Síla byla v něm, ještě slabá a neostrá, nenavázaná, ale už v sobě nesla svoji všestrannost.
 Znovu se soustředil na písek před sebou. Pokusil se pohnout jedním zrníčkem. Nic. Představil si sílu v podobě proudu vzduchu. Zdvihla se drobná vlna písku.
 Chvíli si hrál. Chtěl pohnout jen jedním zrnkem. Nešlo to nedokázal sílu zaostřit. Písek se pokaždé sypal na jinou stranu, nedokázal síle vnutit směr. Pokusil se zvednout větší oblázek, ani se nehnul, síla byla moc slabá.
 Za chvíli byl unavený jako po celodenní dřině.
 Kdo chtěl sílu použít, musel v mysli vytvořit přesnou představu. A to byla tvrdá práce.
 Síla dokázala cokoliv, mysl jí však pomocí představ musela ukázat co a hlavně jak. Skyrm znal orčí alchymisty a mágy, kteří celý život studovali, ne magické obřady - šaškárnu vhodnou tak pro lidi, ale základní principy fungování přírody. Čím víc znalostí o stavbě skutečnosti mysl má, tím lépe se dokáže koncentrovat a popsat ohnisku co přesně chce.
 Tvořit, působit, přenášet, poznávat. Ale ten kdo chce stvořit diamant musí znát přesně krystalickou strukturu částeček uhlíku uvnitř. A stvořit třeba jen obyčejného živého mravence, složeného z nespočetného množství látek a vazeb, je nekonečněkrát těžší.
 Ohnisko čerpá sílu z okolí a používá ji dle vůle svého pána, a tohle místo už bylo vysáté jak morková kost.
 Únava zavřela Skyrmovi oči  a jeho úvahy o nabytých schopnostech se rozplizly do tmy.

 “Skyrme. No tak Skyrme! Vzbuď se.” magistr Wuut zatřásl orkovým ramenem. Ozvalo se ospalé zabručení.
 “No tak, nesu ti jídlo, za chvíli odjíždíme.”
 “Huum ... gr ... chrocht ... uuum!” Ork se posadil, cítil se ještě unavený. Zamžoural.
 “Rád tě vidím brate. Jak ti hnije maso?”
 “Díky, ještě neodpadlo od kostí.” zakřenil se magistr. Byl to starý vtip.
 Znali se už dlouho. Kdyby to slovo existovalo v orčím slovníku, dal by se jejich vztah nazvat přátelství.
 “Marden tě miluje jako svrab na koulích, zakázal, abych ti sundal pouta. Musím tě nakrmit.”
 Skyrm pokrčil rameny, “Když už mi pan Marden zabavil zbraně, zdá se, že teď se bojí, abych ho neskolil pečeným stehýnkem.” Odfrknul si. “A jak se má Arna, už se najedla?”
 “Slečna Arna se má skvěle, zdá se, že si s Covem výborně rozumějí.”
 “Já jí rozumím taky, začíná ho svádět. Wuute, musíš Mardena hlídat. Ona je nebezpečná.”
 “Nemůžu ho hlídat jako malé děcko, i když by to bylo někdy na místě. Bohužel, on je velitel a ozbrojenci co jedou s námi, poslouchají jen jeho.”
 “Co s ní vlastně chtějí provést? To ji budou držet jako rukojmí, nebo si ji chce Krot násilím vzít za ženu, nebo ji chce provdat za svého nadmíru bystrého synovce? Ale to už by ji rovnou mohli unést sami a nehrát takové divadlo.”
 Magistr se zarazil, “Nemluv tak nahlas Skyrme, může nás někdo slyšet. Řeknu ti jen to, že na hradě ji nechtějí držet a brzo ji pošlou zpátky k otci. Po ostatním ti nic není.”
 Wuut toho věděl hodně. Skyrm to cítil. Ohnisko! Byla v něm schopnost splynout s cizí myslí a naslouchat.    
 Skyrm by nedokázal v mysli popsat tak složitý jev. Do ohniska tu schopnost musel vložit některý z předchozích pánů, snad Arna, snad někdo před ní. Jistě nad tím strávil dlouhou dobu studia a pokusů. Uložil zde svou práci, aby ji mohl jednou provždy využívat.
 Zdroj s ním ještě nebyl svázán ani z poloviny a ork neměl žádný přirozený talent. Navíc ohnisko zatím vždy pátralo jen myslích prosycených teplou krví. Tohle bylo ponuré místo. Vnímal magistrovu mysl jen matně. Přesto i letmý dotek byl děsivě nepříjemný, mrazivý a lepkavý. Jen sem tam vyvstala z temnoty ostrá jiskra myšlenky.

 neví ... nezná ... plán ...
 hypnóza ... nedá se odhalit ... podvědomí ...
 příkazy a heslo ... Arna zpátky ... blízko k Ralkovi ...
 vrah ...
 žádná paměť ... beze stop ...

 Skyrm z toho měl v hlavě zmatek. Ale pokud to skutečně znamenalo to co si domýšlel, pak byl Krot mnohem vychytralejší než původně předpokládal.

*

 “Tak pojď ke mně, no pójď, neboj se. Nebój.” trochu přeskakující chlapecký hlas. Nejdřív se objevily prsty, pak hubené chodidlo a lýtko. Tlumené heknutí, a na skalní římsu, porostlou hustou trávou, se konečně vyškrábal otrhaný výrostek.
 Na konci římsy se krčila malá horská koza. Okolo krku měla utržený provaz.
 “No tak pójď hezky k Jantarovi. Nebój. Koza, kozá!” Mladík opatrně postupoval po úzkém výběžku a snažil se nevnímat propast a hučící řeku pod sebou.
 Koza zamečela a pokusila se ještě kousek ustoupit, ale za ní už byla jen kolmá stěna. Jantar se usmál, už se bál, že ho strýc večer za ztracenou kozu zmlátí.
 Kleknul si a natáhnul po zvířeti ruku, už se dotýkal jeho srsti. Drn na kterém klečel najednou povolil a skalní stěna se rozletěla vzhůru. Chlapec stačil vyjeknout, ale pak mu dech vyrazila tvrdá a mrazivá vodní hladina.
 Zmocnili se ho peřeje, proud ho vláčel mezi skalisky. Jen několikrát se mu podařilo v kolotoči vírů dostat hlavu nad vodu a nadechnout se. Konečně se řeka uklidnila a zanesla ho, víc utopeného, než živého, k hromadě naplaveného dříví.
 Jantar se začal pomalu vytahovat na břeh. Zvedl hlavu a zařval děsem.
 Těch leknutí na něj bylo za tu chvíli už moc.
 Přímo proti  němu, jen sáh  daleko, se šklebila příšera odpornější a hrůznější než jakou by si byl kdy schopen představit.
 Neměl sílu aby utekl. Zavřel oči, aby neviděl až ho ta obluda bude trhat na kusy. Nic se ale nedělo. Okolo šuměla řeka a zpívali ptáci. Pomalu oči zase otevřel.
 Příšera nezmizela, ale ani se nepohnula. Všimnul si spousty ran a nepřirozené polohy jednotlivých končetin. Pomalu se plížil blíž.
 “Vždyť je to jen mrtvola.” oddychnul si, “Nějaký ork! Ale děsivě velký. A má jen půl hlavy. A nohy a ruce ... jako by v nich měl rozemletý kosti.”
 Vzpomínal si jak jednou do vesnice přinesli utopeného muže, který spadnul do drtivého stisku vodopádu. Jeho údy vypadaly skoro stejně.
 Ork měl na sobě zbytky zbroje, nic zajímavého. Ale ... něco se matně zatřpytilo pod mrtvým tělem.
 Jantar přemohl odpor a s námahou to vytáhnul. Zatajil se mu dech.
 Držel nejkrásnější zbraň jakou v životě viděl.
Hlavou se mu začali honit hrdinské myšlenky. Už nebude obyčejným pasáčkem. Bude bojovník. A zabije všechny nepřátele. A první bude strýc. A potom ... určitě si nějaké další nepřátele udělá, s takovou zbraní to nebude těžké. Jantar Veliký, celý svět se před ním hrůzou třese.
 Chtěl hrozivě zařvat, ale z hrdla se mu vydralo jen mutující zajíknutí.
 Vztekle zaseknul Rudočernou sekyru do studeného Kyzlodova masa.

*

 Arna jela na koni vedle mladého šlechtice a jeho neustálé žvanění ji rozptylovalo. Vnímala nepřirozenou únavu, stejnou cítil i Skyrm klopýtající po svých za zadky koňů.
Nejdřív si chtěla vymoci, aby ork jel také na koni. Ale bylo by trochu podezřelé, že se o orka tak stará a kromě toho zjistila, že Mardenovi muži už sebou žádného dalšího koně nemají. Ostatně je dost zvláštní, že mají jednoho koně navíc pro ni. Skutečně zvláštní, ale pustila to z hlavy.
Měla spoustu jiných problémů na přemýšlení.
 Musím dostat své ohnisko. Ork jim zajisté nic neprozradil, nespíš doufá, že až se ohnisko naváže, tak unikne pomocí magie. Hlupák, netuší kolik dřiny je třeba k ovládnutí ohniska vynaložit. 
 Jaj, kéž bych mohla nechat toho orčího troglodyta hned rozpárat a vykuchat to z něj. Za dva, za tři dny se ohnisko naváže a vyjde ven. Pak budu volná. Ten okamžik nesmím propást. 
 Ale jak se k ohnisku dostat? Mohu požádat Mardena, aby jeho vojáci prohlíželi orkovu stolici. Řeknu, že mi spolknul nějaký šperk. Ale je to podezřelé, proč by to dělal. Krom toho, ohnisko jako šperk příliš nevypadá. To šlechťátko si to určitě nenechá pro sebe, každý kdo má trochu cit pro magii, pozná zdroj Síly. Nesmějí mi ohnisko vzít! Než aby se dostalo do rukou Krotovi, to ať radši zmizí.
 A i kdybych ohnisko získala zpět nepozorovaně, nedokážu ho na sebe znovu navázat do doby než přijedeme na Krotův hrad.
 A tam  budu téměř  bezmocná. Téměř!  Pořád mám  ještě vlastní schopnosti, stejné jako předtím než jsem poznala Sílu.
 Nejlepší by bylo počkat až ohnisko vyjde a pak se vypařit. Dostat se na Krotův hrad je příliš nebezpečné. To znamená zdržovat cestu, do té doby než se ohnisko naváže.
 To ale nepůjde! Marden sice není žádný chytrák, ale zdržet se nenechá.  Jsem vlastně napůl  zajatkyně. Když budu předstírat nemoc. Nechá pro mě udělat nosítka a budeme pokračovat dál.
 Ten podivný magistr říkal, že na hradě budeme zítra večer, nejpozději pozítří ráno.
 Potom ale zbývá jediná možnost. Zastavit cestu navždy.
 Půlelfka se pomalu a zhluboka nadýchla, poodhrnula si vlasy, přejela si špičkou jazyka po rtech.
 Cove Marden ji ze strany pozoroval. Určitě myslí na to co já. Nejspíš nebude proti pořádnýmu milování. Je vážně krásná, ten obličej a ty prsa. To je něco jinýho než nakynutý venkovanky, nebo zmalovaný městský děvky. Ještě pár lichotek a bude moje!

 Už byla noc, když dorazili na lesnatý pahorek. Vojáci postavili stany a rozdělali oheň. Utrmáceného orka přivázali ke stromu opodál.
 Arna s Covem si povídali u ohně a večeřeli. Dívka se smála Mardenovým pokusům o vtipy a mhouřila oči jako divoká kočka.
 Mladík si poposedával blíž a blíž, nakonec ji objal okolo ramen a ona se k němu přivinula.
 Nechali se laskat načervenalou září ohně, dokud nezůstaly jen žhavé uhlíky. Pak se dvojice zdvihla a v těsném obětí se skryla v temnotě stanu.
 Za chvíli už na sobě neměli ani nitku. Arna cítila horký dech na tváři, Coveho jazyk ve svých ústech, jeho dlaně a prsty slídící mezi stehny. Naběhlé bradavky. Nemusela hrát své vzrušení. Vzala jeho dlouhé tvrdé přirození a sama si ho dala dovnitř.
 Líbilo se jí to. Moc.
 Nebyl v tom strach, bolest, vztek a ponížení jako nedávno se Skyrmem.
 Nebyl v tom stud a šílenství, jako tenkrát poprvé.  Byla v tom jen rozkoš. Alespoň na chvíli, než cit zase podlehne neúprosnému rozumu.
 Cítila blížící se extázi, svoji i jeho. A pak v ní ta slast vytryskla a zaplavila ji celou od kořínků vlasů až po prsty u nohou..
 V tom nekonečně krásném okamžiku zaútočila!
 Jejich duše byly k sobě tak blízko, až se dotýkaly.
Otevřené jak je to jen nejvíc možné. To co bylo Cove Marden, jeho jáství, bylo teď vytržené ze své podstaty, vznášelo se bez  ochrany. Kořist  pro Arninu  vůli. Silnou, tvrdě vycvičenou vůli vědmy.
 Nechápal, nečekal, nezažil nic takového. Byla to bolest, tisíckrát znásobená nevolnost mdlob, panika a hrůza ze ztráty těla a odsouzení vlastní mysli do role bezvládného pozorovatele. Nechtěl se vzdát bez boje. Sebral všechnu sílu svého vědomí a napřel ji proti drásavým spárům Arniny vůle.
 Neměl nejmenší šanci.
 Jeho úsilí se rozplizlo v nemohoucí vztek. Paže chystající se sevřít dívčin krk strnuly. Ztratil sám sebe.
 Arna cítila váhu bezmocného masa. Potlačila nával odporu a rozkázala: “Pomalu vstaň!!” Tělo, které dřív patřilo mladému šlechtici poslechlo. Musela jednat rychle, měla jen trochu své vlastní Síly, žádný zdroj, žádný amulet. Ovládat někoho bylo tak vyčerpávající.
 “Nařídíš uvařit grog pro všechny muže. Teď hned. Necháš do něj nalít celý soudek rumu. Řekneš, že je to na posilněnou před zítřejším pochodem. Naliješ tam taky tohle. Nepozorovaně!”  Vyndala lahvičku schovanou na prsou. Poslední Starochova sjednávka, Travičův sen.
 “Připiješ si s nima. Všichni to musí vypít najednou a do dna. Ty taky!
 Jdi!.
 Počkej! Nejdřív se obleč.”

*
 
 Život je špinavý.
 Rodí se z výkalů a hnití a zase se do nich navrací. Snad někde mezi tím je krásný, anebo jen krásně hrůzný.
 Teď vznikal zánik. Je dobrý nebo zlý?
 Všechny zámky byly otevřeny.
 Protržená hráz bezbřehých nečistot zaplavila úrodné lůno dychtící rodit.
 Obludná buňka, rýhující se do všech rozměrů. Bobtnající a pučící vnitřním rozkladem. Svinutá do sebe. Roztřepená, chvějivá , černá strávená krev. 
 Zárodky zárodků. Orgány, kosti, mícha, svázané šlachami, propletené nervy, zadušené vlastními střevy. 
 Život a smrt nerozdělený. Zrod a zmar koncentrovaný v jediné bytosti. Ohnisko zničení a stvoření. Síla vyjádřená jen sama sebou, bez protipólu, obsahující tam i zpátky, výhru i prohru, bytí i nicotu.
 Gnůl byl počat.

 Sál do sebe všechnu sílu svého okolí. Ne! Zhroucený prostor. Síla sama se v něm ztrácela, tak jako voda stéká do trychtýře. Rostl zároveň se sílou. Ale ta nebyla neomezená.
 Nekonečný byl jen prostor okolo něj. Nevnímal jen jednu skutečnost, cítil všechny možné. Možnost pro něj byla základem. Nikoli její naplnění. Představa je rovna svému obrazu. Z myšlenky vzniká pravda.
 Jednou z těch skutečností byla jeho matka. Malá a slabá, ale bez ní by nebyl. Tenké vlákno spojující ho s tímto univerzem. Vlákno táhnoucí se do jeho nejhlubšího vědomí.
 Všechno strávil a opět vyvrhl. Hrubě rval a zamotával, dosud oddělená vlákna skutečností.
 Zatím byl ještě slabý.

*

 Skyrm byl unavený a ospalý. díval se do tmy, sem tam prozářené šmouhou světla. Neviděl ohniště skryté za mohutným kmenem borovice, ke které ho přivázali. Na rozdíl od vojáka který ho hlídal, nemohl sledovat Mardenovo milostné divadlo.
 Když dvojice zmizela ve stanu, voják se uchechtnul a věnoval dál svou pozornost obírání králičího stehna.
 Zanedlouho se jeho velitel opět objevil a svolal všechny k ohni. Chlapík se přesvědčil o pevnosti orkových pout a odpochodoval.
 Ozval se bujarý halas. Přípitek.
 A pak ticho.
 Neskutečně náhlé, strašidelné ticho.
 Skyrmovi se mimoděk zježili štětiny na hlavě.
 Dlouhé ticho.
 Napjaté svaly.
 Teď.
 Tiché kroky v orosené trávě.
 Ve Skyrmově zorném poli se objevila Arna. Ironický úsměv.  S uspokojením si ho prohlížela.
 “Á tady je naše hloupé orčí hovádko.” řekla téměř mazlivým tónem. “Raduj se, pomstila jsem tvé druhy, zbavila jsem tě tvých nepřátel, dokonce máš to štěstí, že můžeš ještě nějakou dobu žít, jelikož tě zatím nemohu utratit, jak se to se zbytečnými a bezmocnými hovádky dělá. Je to tak. Musíme počkat až se mému ohnisku uráčí vyjít z tvého špinavého zadku. Pak už na sebe nebudeme vázaní.”
 Dívka se upřímně rozesmála.
 Pak se trochu zamračila. Vypadalo to rozkošně.
 “Jenom mě trochu zlobí, že nebylo žádný divadýlko. Zkapali hrozně rychle. Když už člověk musí zabíjet, ať z toho aspoň něco má. Akorát ten starej studenej paprika stál chvíli jak solnej sloup, ale pak ...” hlas se jí trochu zatřásl, “Taky umřel.”
 Mluvila potichu. Pro sebe.
 “Přece kvůli nim nebudu brečet. Nebyla jiná možnost. Nebyla ...”   Podívala se na něj a znovu se rozesmála.
 “A tebe ty moje hovádko třebas nakonec ani nebudu muset utratit. I když by sis to zasloužilo. Ale když se budeš pěkně chovat, nebudeš se snažit utéct a nebudeš se snažit zranit sám sebe, aby mě to nebolelo, tak budu možná velkorysá. Co ty na to hovádko?”
 “Hovádko  je  pěkně  nasraný!”  ucedil  Skyrm. “A za chvíli ti zmaluje zadek do krve!”
 Arna se nadechla k odpovědi.
 “Počkej!” zarazil ji ork. “Dovol mi jednu otázku. Lovila jsi někdy perlorodky v jeskynních jezerech?”
 Půlelfka nechápavě zavrtěla hlavou.
 “Ne? Někdy se to hodí.”
 Skyrm zhluboka vydechnul a Arna se začala pomalu dusit.
 Bezmocně se dívala na orka zadržujícího dech a bylo jí hůř a hůř. Nejraději by ho začala kopat a mlátit, ale tím by ublížila jen sama sobě. Napadlo ji, že by mu mohla pohrozit kastrací, ale naprosto si nebyla jistá reakcí svého těla na takový zákrok.
 Stáli proti sobě a zkoušeli svou vůli.
 Ale o vůli to nebylo.
Orkovo tělo si dokázalo udržet vládu nad sebou daleko za hranicí kdy, lidské vědomí již podlehlo pocitu z nedostatku vzduchu.
 Byl to sice jen  pocit, ale odezva na něj byla skutečná.  Arně se začala točit hlava, dýchala z plných plic. Jakoby však okolo nebyl vzduch, ale nějaký jiný plyn bez kyslíku. Cítila, že za chvíli omdlí. Najednou dostala šílený strach ze smrti. Chtěl vykřiknout, prosit o konec těch muk. Ale nešlo to, nedokázala ovládnout své hlasivky a plíce. Vydala jen zoufalý skřek. Přestávala vidět, okolí se jakoby zploštilo a okraje zorného pole začaly černat. V uších ohlušující hukot krve a frenetické bušení srdce. Na celém těle jí vystoupil pot. Upadla na zem a chvíli se svíjela v křečích. Vypjala se jako struna a konečně omdlela.
 Skyrm byl v obličeji tmavě zelený, oči vytřeštěné mezi zaťatými zuby mu tekly sliny. Možná by dokázal zůstat při vědomí, dokud by nezemřel. Mezi orky to byl oblíbený způsob sebevraždy dokazující pevnou vůli. Zemřít se mu však vůbec nechtělo.
 Zhluboka, zajíkavě se nadechl. Nic v té chvíli nemohlo chutnat lépe než chladný noční vzduch. Lačně hltal svěží doušky a tep se mu pomalu uklidňoval.
 Vztek ho přešel, díval se teď na zhroucené dívčí tělo málem s lítostí.
 Probrala se za chvíli. Apaticky se posadila, vlasy zcuchané přes obličej. Rozkousané rty a tmavé stíny pod očima.
 “Jestli nechceš znova prožít smrt, budeš mě muset rozvázat!” oznámil jí vážně.
 Několik chvil na něj zírala, pak vytáhla ze záhybu šatů nůž, dala mu ho na krk a pomalu jela dolů. Sykala bolestí a na orkově zelenošedé kůži vyvstala stopa z krůpějí krve. Dojela až k provazům a přeřízla je. Upustila nůž.
 Pomalu si stoupnul a protáhnul znecitlivělé údy. Pak chytil strnulou, téměř se nebránící Arnu, přehnul si ji přes koleno a splnil to, co jí před chvílí slíbil.
 Přestal teprve, když už sám měl pocit, že jeho zadnice je jak naklepaný biftek. 

*

 Starej paprika ležel mezi chladnoucími mrtvolami a nehlasně se smál.
 “Směju se jak mrtvola!”
 Bylo to směšný. Všechno. Hlavně ta příchuť jedu v ústech.  A pak to Skyrmovo představení.
 Děvenka dostala, co se do ní vešlo.
 Chechtal se dál.
 Z jejich rozhovoru hodně pochopil. A ještě víc si domyslel.
 Pojednou se zarazil. Náhle se v jeho mysli objevilo něco, na co už dávno zapomněl. Strach. Bylo tu něco cizího, tak cizího, že pro to neměl pojem. Zjistil odkud ten děs pramení, z koho vychází. Překvapilo ho to. Překvapilo ho ta absolutní síla. 
 Dokázal vnímat plnou šíři toho, co by člověk popsal jen jako hrůzu. 
 Věděl kam ork s tou dívkou zamíří.
 On tam bude mnohem dřív. Ještě před ránem.
 A pak pryč. Navždy.

*

 Skyrm pobídnul koně. Pěšina vedla dolů a ztrácela se ve tmě. Za ním jela pomalu Arna, unavená, svěšenou hlavu. Pod nimi, hluboko v údolí, bylo roztroušeno několik světel.
 “To je nezávislá vesnice, horalové. Lidé. Obchodují s námi, někdy. Znám majitele hostince. Přespíme tam. Odpočineš si.”
 Dívka mlčela.
 “Jsme teď brati Arno.” otočil se na ni ork. “Co je dobré pro mne je dobré i pro tebe. A naopak. Pomáháme si. Snažíme se o to samé.
 Rozhodl jsem se jet na Krotův hrad. Zdá se ti to šílené? Není. Jak jsem z toho všeho pochopil, vladyka mi za tebe dobře zaplatí. Nenávidí tvého otce a tebe může použít k vydírání. Nebo si to alespoň myslí.
 Zdá se ti že tě vedu do zkázy? Mohl bych tě přinutit abys udělala vše co chci. Ale není důvod, okolnosti jsou takové, že naše cíle jsou společné.
 Jsi přeci čarodějka. A velmi schopná, překvapilo mne jak rychle jsi dostala Mardena. Dostaneš se do Krotovi blízkosti, je to tvá šance. Zničíš nepřítele svého otce.”
 Chvíli bylo ticho. Pak se ozval zastřený Arnin hlas. 
 “Udělala bych to. Bez váhání. Ale teď jsem slabá, chybí mi ohnisko. To je můj jediný cíl. Ohnisko!
 A hned potom tvoje smrt.”
 Řekla to bez nenávisti, unaveně, jako něco již tisíckrát vyřčeného.
 “Můžeš mít znovu po čem toužíš. Krot má ohnisko. Stejné jako bylo to tvoje. Naprosto stejné. Vím to. Víš, že mám pravdu.”
 Arna prudce zdvihla hlavu. Soustředila se. Cítila, že ork teď skutečně mluví pravdu. Pouto mezi nimi bylo tak silné, poznala by přímou lež.
 “I když mě ke Krotovi dovedeš, stejně mu zradíš moje schopnosti. Proč bys mi měl pomáhat.”
 “Dostanu od Krota co chci a pak ať chcípne. Nic mě nepotěší víc než jeho smrt.”
 Půlelfka v sobě nalezla naději. Ork se chce jistě pomstít za své mrtvé braty. Krot je teď skutečně jejich společným nepřítelem. A to ohnisko! Snad přeci ... Dobrá, uvidíme. 
 
 Zastavili před dlouhým jednopatrovým stavení. Střecha se místy povážlivě prohýbala. V přízemí se ještě svítilo a pootevřenými dveřmi k nim pronikal opilecký řev. Puch zkyslého piva se mísil se smradem z nedaleké žumpy, do které právě někdo močil.
 Skyrm seskočil z koně a zamířil ke dveřím. Sahal po klice, když v tom se proti němu vyvalilo obrovské chlapisko. Přes špinavé hadry, uniformu všech vesničanů, měl přehozenou koženou kovářskou zástěru. Obličej rudý od chlastu a zarostlý tmavými štětinami.
 Srazili se.
 “Ddo prrrdele!” zachrochtal vousáč, “Kerrej hajzzl si tu ... Sviňstvo! Zelenej mužžík. Zdechni prrde! ..... S takokokvejma jako seš ty, sstu nesserrem!”
 Ork o krok ustoupil. Nejlepší bude zaútočit první, pomyslel si a napřáhnul pěst.
 “Kam deš tý smradlavyvý zzlený orčí hhovno!” sápal se po něm chlap, “Rrozkopu tě na srrračky!”
 Ork dal do rány celou svou váhu. Vesničan byl o mnoho vyšší, mířil mu tedy na břicho. 
 Skyrm zavyl. Pod zástěrou bylo něco tvrdého, snad kovová přezka opasku. I po takovém nepodařeném úderu by normální člověk zvrátil duši a možná i leccos navíc. Tenhle chlap měl ale trup silný jako kůn a přes vrstvy svalů a sádla a přes clonu z alkoholu ucítil ránu jen slabě.
 Hmátnul po Skyrmovi a náhodou ho pravačkou chytil za předloktí. Strhnul ho k sobě. Ork cítil jak mu zapraskalo v rameni. Vtom mu přistála levačka na čelisti a zvrátila hlavu dozadu.
 Ze stínu za hnojištěm se vynořil chlapík v haleně, jednou rukou si dopínal poklopec a v druhé držel vidle. Kradl se zezadu k zápasícímu Skyrmovi. 
 Ork reflexivně vystřelil oběma rukama k vousáčově obličeji a chytil ho za chlupatou bradu. Vší silou trhnul. Něco zachrupalo a sevření povolilo. 
 Mezitím se chlapík v haleně rozmáchnul a chystal se mu zarazit vidle do zad. 
 Náhle za nimi zaržál kůň a na chlapíkovu hlavu drtivě dopadlo okované kopyto. Arnu to právě přestalo bavit.
 Skyrm se otočil a uznale kývnul. Pak popadnul obě bezvládná těla a dotáhnul je k žumpě. Za chvíli zůstalo jen pár bublin na hladině.
 Ork pomohl dívce sesednout s koně a společně vešli do hostince.

*

 Jantar nemohl spát. Zčásti proto, že ho bolel hřbet, jak ho večer zmlátil strýc za ztracenou kozu. Hlavně však musel pořád myslet na tu krásnou černorudou zbraň.
 Nikomu o ní neřekl. A neřekne! Bude to jeho tajemství a až trochu vyroste a bude silnější ... pak všichni uvidí. A hlavně strýc, ten se s ní seznámí jako první.
 Jantar netušil, že jeho strýc si právě se zlomeným vazem užívá lázně v hospodské žumpě.
Vyhrabal se z plesnivých hadrů a tápal ven z čeledníku. Venku byla ještě úplná tma, ale za chvíli jistě začne svítat. 
 Rozběhl se ke stohu. Hluboko pod senem, na konci tunelu o kterém věděl jen on sám, na něj čekala sekyra.
 Hrál si s ní. Přejížděl prsty po studené hlavici, objímal topůrko. Dotknul se jazykem břitu. Byl teplý a chutnal jako krev. Jako jeho krev. Byl moc ostrý. A moc dobrý. 
 Neodolal a vytáhl zbraň ven. Foukal vítr, cuchal mu vlasy. A když mu nastavil ostří, ozvala se melodie, jako tichá a smutná píšťala.
 Chvíli jen tak máchal do vzduchu a opájel se pocitem vlastní síly. Sekyra jakoby sama vedla jeho paže.
 Začalo svítat. 
 Proti blednoucímu nebi se objevil tmavý, rohatý obrys. A další. Další.
 Chlapec zabraný do hry si jich nevšiml.
 Zaduněla kopyta. Jezdci na černých koních v černých brněních, helmy zdobené dračími lebkami, jakoby se narodili z temnoty, poslové odcházející noci.
 Jantar se otočil. 
 “Zmizet, ale rychle!” byla jeho první myšlenka.
 Nešlo to. Měl v ruce Černorudou, teď BYL bojovník!
 Měl sílu o které vždycky snil. Třebas jen na chvíli, ale teď dokázal všechno, ve snu je přece všechno možné.
 Zakřičel. Jeho hlas byl vysoký a pronikavý. Poprvé a naposledy v životě vyjádřil sám sebe v jediném okamžiku.
 Se zbraní vysoko vztyčenou nad hlavou vyrazil proti hradbě řítících se stínů.

*

 Skyrma něco probudilo. Nelidský sluch zachytil z dálky křik a dunění. 
Posadil se na posteli. Vedle ležela Arna a neklidně se převalovala. Oči křečovitě zavřené, čelo se jí lesklo potem.
 Potichu vyšel z malého, spoře zařízeného pokoje na chodbu. Seběhl po schodech dolů do nálevny. Matně se rýsující obrysy převrácených židlí, rozlité kaluže piva.
 Otevřel dveře. Rudé svítání. Ne, světlo bylo na západě! Oheň!
 Plameny se zakusovaly do doškových střech a jejich hukot se začal mísit s nářkem a řevem. Ocelový třesk zbraní, dusot koňských kopyt.
 Z úzké uličky přímo proti Skyrmovi vyjeli dva jezdci. Byli velmi vysocí. V antracitové zbroji nepocházející dozajista z rukou lidských kovářů. Obnažené dlouhé bílé meče zářící v šeru, pokryté klikatými ornamenty krve.    
 Z nedalekých dveří vyběhla žena s dítětem na rukou.Ork nečekal, otočil se a zmizel v hostinci. Venku chvíli vřeštěl dětský hlas. Pak náhle zmlknul.
 Něco dopadlo na střechu. Ucítil kouř.
 Běžel okolo kuchyně, uvnitř stál hostinský a křečovitě svíral obrovský sekáček na maso. Jedna stěna se zhroutila, dovnitř vjela postava v rohaté helmě. Další tři bylo vidět venku.
 Ze stájí se ozývalo sténání a řičení koní. 
 Vyběhl nahoru. Střecha už hořela. Rozrazil dveře do pokoje. 
 Arna se nevzbudila. Svíjela se jakoby bolestí, skrz zaťaté zuby vyrážela nesrozumitelná slova. 
 Chytil ji za ramena a zatřásl.
 “Ne. Ne! Néé! Di pryč ... “ zmítala se.
 Konečně procitla. Zírala na něj.
 “Fuj!” ulevila si, “Z jedné noční můry se probudím do jiné.” 
 “Musíme pryč! Okamžitě!”
 Nevnímala ho, znovu zavřela oči podlité velkými temnými kruhy. “Pronásleduje mě to už od dětství, Tenkrát vypálili náš hrad černí elfové, nenáviděli všechny, kdo se spojili s jinými rasami. Byla jsem malá, přežila jsem jen náhodou.  Děs a černé zbroje a krev a bílé meče a bolest a dračí helmy a oheň a ....”
 “To není sen!” zařval na ni Skyrm. “Jsou tady! Gazba! Všude kolem!”
 Usmála se. “Všichni jsou mrtvý. Zničili je do jednoho. Zbyl jenom ten sen.”
 Chtěl ji vzít za ruku a odvléct z pokoje, ale najednou se zarazil.
 Zvenku byl slyšet jen vítr rozdmychávající oheň. Žádný povyk a jek. Žádný dusot kopyt a řinčení zbraní.
 Mrtvo.

 Šli pomalu.
 Opatrně našlapovali na dřevěnou podlahu, jejich chodidla zanechala tiché otisky v černých lepkavých kalužích.
 Venku začalo pršet.
 Kolem ležela těla rozlíbaná na kusy jazyky mečů. Nejen lidská, ale i zvířecí, všechno smíšené v jediné mase.
 Ve vesnici nezůstal kromě nich jediný živý tvor.
 Uvnitř Arny se probudila strnulost, netečná k okolí, mrazivě lhostejná. To co viděla bylo tak hrozné, že to v ní muselo vzbudit odpor a lítost a vůbec tyhle věci, které má cítit dívka při pohledu na místo plné mrtvol. V životě už viděla dost krve, a nějakou i sama prolila, ale nebyla otrlá, chtěla něco cítit. A ta strnulost jí v tom bránila, jako by ji něco zevnitř pozřelo a dralo se do té prázdnoty.
 Udělalo se jí špatně. Ne z toho co viděla, ale z vlastní bezcitnosti.
 Její zvratky se smíchaly s krví.
 Došli za vesnici.
 Nedaleko doutnal stoh. Když ho míjeli, všimnul si ork malého chlapce zadupaného do bahnité země. Vedle něj se vodou plnila mělká prohlubeň. Zkušené oko stopaře poznalo obrys vysoké postavy v brnění. Musel dopadnout z výšky na zem, z koňského sedla. To bylo vše, co zbylo po černých jezdcích.
 Zastavil se. Něco vyčnívalo z kaluže. Černorudé topůrko. Otřásl se. Znovu potkal tu zbraň. Věcí, které nechápal přibývalo. Kdo nechápe svět ve kterém žije, jakoby nežil. Najednou dostal strach. Rozzuřilo ho to! Jaká sudba si s ním takhle hraje?
 Dívka hleděla na zbraň a nic ji nenapadalo. Jako by se její vzpomínky ztrácely někde v těle a myšlenky mizely z hlavy dřív než je stihla dokončit.
 Konečně také pocítila strach. Ale i ten je lepší než beznadějná prázdnota. 
 Zmizeli v šedivé hlubině padajícího deště.

*

 Velká strohá místnost. Uprostřed mahagonový stůl a pár křesel.
 Na okno bubnoval déšť a mraky hrozily zalehnout celý hrad. Cáry mlhy se převalily přes okenní římsu a okno osleplo.
 Vladyka Krot pomalu přecházel sem a tam. Držel se zpříma, vysoká, kostnatá postava, tvář bez věku. Jen silně prořídlé vlasy naznačovaly jeho stáří. 
 “Obávám se magistře, že tě teď nemohu propustit ze svých služeb. Máš před sebou ještě jeden úkol. Poslední. Dohodli jsme se tak.” Krot se pokusil o jeden ze svých proslulých, přívětivých úsměvů. “Je to přece jen přátelská návštěva. Tvé oči se na chvíli setkají se zrakem Ralkovy dcery. To je přeci romantické. A pak jí ode mne vyřídíš pozdravy pro jejího otce! A obdržíš samozřejmě zvlášť tučnou odměnu.”
 “Už zase mi ty jeho bulíky visí na nose.” rozvažoval magistr Wuut, “Tenhle vypečený vladyka je schopný ždímat mě tu ještě věčnost. Musím vypadnout co nejdřív. Mám málo času, snad už jen tucet dní. A to co se sem blíží, se mi také ani za mák nelíbí.”
 “Nechci ten úkol.” Nemusel se snažit, aby jeho hlas zněl chladně. Místnost byla vytopená, ale od jeho úst stoupaly obláčky sražené páry. “Dej mi peníze za těch pět let co sem tu dělal šaška. Nepotřebuji nic dalšího.”
 “Ale já to potřebuji!” z vladykovy tváře se ztratila parodie na úsměv. “A ty to uděláš. Tak jako si zatím udělal všechno co jsem chtěl! Jinak neuvidíš ani minci.”
 Magistr Wuut ty peníze potřeboval. Moc.
 Stokarátové diamanty jsou totiž drahé. Moc.
 A jenom takový kámen se dal použít jako rezervoár magie. Náhrada za ten, který mu visel na krku. Dobře schovaný, ale už téměř neviditelný, vyčerpaný.
 “Nemůžu se s ní setkat, myslí si, že jsem mrtvý.” Ani se té ironii nezasmál.
 Krot se zastavil a v zamyšlení si cuchal zbytky vlasů. “Přikážeš jí, aby na tebe zapomněla! I kdyby tě předtím nikdy neviděla, stejně by musela zapomenout.”
 Magistr pomalu zavrtěl hlavou. “Vzpomínal jsem a přemýšlel. O smrti tvého synovce a těch vojáků. Na něco jsem přišel.
Řekl jsem ti, že jejich smrt způsobila ta dívka, Arna.”
 “Jistě.” kývnul Krot, “Můj drahý Cove dojel na ženský, kdo by to byl čekal, že? Ať je tomu nejapnýmu bastardovi země lehká. Stejně už začal přemýšlet, jak mě dá oddělat.”
 “Arna ho dokázala ovládnout velmi rychle.”, pokračoval Wuut,   “Příliš rychle, užila přitom nejspíš magii. Vlastně celou dobu jsem měl pocit, že s ní není něco v pořádku. Podle mého je to čarodějka, vědma. A proto tu nebudu k ničemu. Na takové jako je ona sugesce neplatí.”
 Vladyka ztuhnul, v hlavě mu zavířil gejzír myšlenek. Na jeho pleš by se dalo jistě nakydat spousta nelichotivých přízvisek. Ale inteligence se mu nedala upřít. “Cože?” mluvil sám k sobě, “Ralkova dcera je vědma? A nikdo to o ní nevěděl? To ji musel vychovat ten jeho kouzelník ... anebo ... ona sama? Ne! Proč ne!? Arna je ten Ralkův kouzelník!”
 Obrátil se k magistrovi. “Tím spíš tě budu potřebovat, musíš ji prohlédnout. Dávat na ni pozor, zamezit použití magie! Kašlu na původní plán, tohle je mnohem lepší než jsem doufal.”
 “Ale ty víš, že já nedokážu magii transformovat a ovládat.” namítal Wuut, “Jen ji cítím a vstřebávám, to je všechno.”
 Krot ho neposlouchal, dobře znal slabosti svého služebníka. Přemýšlel. “Říkal jsi, že ji sem vede ten ork, Skyrm. Jak to, že ho nezabila s ostatními?”
 “Byl stranou, měl nasazená pouta. Jel s námi naoko jako zajatec. Vlastně doslova, protože Cove mu nevěřil.”
 “V tom případě mi vysvětli, jak se z těch pout dostal, a jak přesvědčil vědmu ovládající psychická kouzla, aby jela s ním!”
 Magistr už toho řekl víc než původně chtěl. Ale teď už musel pokračovat. 
 “Skyrm měl pravděpodobně v sobě navázané ohnisko. Díky tomu ohnisku Arnu ovládnul. “
 “Jak jsi poznal, že to bylo ohnisko?”
 “Cítím to. Kromě toho se o tom bavili.”
 “Ohnisko, ohnisko ... “ vladyka v zamyšlení ničil zbytky porostu na své hlavě.
 Najednou doširoka rozevřel oči. “Rozumíš těm magickým hračkám”
 “Něco jsem o tom přečetl.” přitakal neochotně Wuut. 
 Krot beze slova došel ke stolu a otevřel jednu ze zásuvek. Vyndal zčernalou dřevěnou sošku, ne větší, než čtvrt sáhu Chvíli se na ni díval.
 “Materiál ani zpracování, nemá žádnou zvláštní hodnotu. Jediné co je na té věci cenné je její stáří. Můj rod ji vlastní tak dlouho, že už neexistují záznamy, kdy a jak jsme ji získali. Byla to jen zapomenutá položka, jedna z tisíců, našeho rodinného pokladu.
 A pak přijdou orkové a prohlásí, že to a právě jenom to si žádají jako mzdu za svoje služby. Prý náboženské důvody.
Boha mýho krvavýho! Ty sám´s mi přeci říkal jak to je s tou jejich vírou. A navíc ta soška je dílo lidských rukou, nemá s orky zhola nic společného.
 Najal jsem alchymistu. Koumal a pořád si vymýšlel co potřebuje. Po týdnu sdělil, že dřevo není magické, funguje jako izolant magie. To ví každý hlupák.
 Nechal jsem toho šarlatána vypráskat a pak už jsem sošku nezkoumal. Co si o ní myslíš ty?”
 Wuut natáhl ruku. Ucítil to hned.
 Byl opatrný. “Musím to prozkoumat blíž, potřebuji přístroje a své knihy.”
 “Všechno nechám připravit. Vyklidím jeden sál dole, v podzemí.” 
 “V podzemí? Tam jsou ale jen sklepení, zásobárny. A vězení!”
 “Jistě, teď tam jsou sklepy, vězení a tvoje krásná nová laboratoř. Půjdeme se tam hned teď podívat. Bude se ti tam líbit. A nehneš se odtamtud!”

*

 Cesty se změnily v bahnité potůčky.
 Šli celý den, šaty zmáčené. Nic nejedli.
 Šedivá stezka ztracená v mlze.
 Déšť se někdy zastavil nad orkovou postavou a kapičky vody se změnily v páru nebo se náhle vychýlily ze svého směru.
 Skyrm si hrál s ohniskem. Byla to vynikající, ale velmi vysilující zábava.
 Měl toho tak akorát dost. Dojdou na konec hor. Nad Krotův hrad. Tam přespí.
 Řekl to Arně.
 Mlčky kývla. Od rána nepromluvila. Neměla nic, co by chtěla říct.
 Nebyla vůbec unavená. Tedy, necítila únavu. Necítila vůbec nic. Mohla by tak jít, celé týdny, bez odpočinku. 
 Vnímala v sobě strašnou sílu, ale to co z té síly získala, nezáviselo na její vůli.
 Někdy se k ní vracely její myšlenky a zvědavá radost z uvažování. Ale jen na chvíli, pak se zase všechno rozplynulo.
 Konečně nalezli rozsedlinu vedoucí k nevelké jeskyni. Uvnitř bylo sucho, a když rozdělali oheň, i teplo.
 Díval se na Arnu, její pohublá tvář jakoby předčasně zestárla a kontrastovala s náhlou zaobleností jejího těla.
 Oheň jí ale vrátil do očí dřívější lesk. 
 Trochu se najedli bobulí, které Skyrm cestou nasbíral.
 Usmála se.
.”Chtěla jsem se tě zeptat orku ...”
 “Ptej se.”
 Znovu se usmála a podívala se na něj.
 “Nikdy jsem neslyšela o orčích ženách. Copak je všechny schováváte někde zavřené, protože se bojíte, že by takové krasavice chtěl hnedka každý přefiknout? Nebo jste pěkně pod pantoflem a zatímco vaše paní sedí v suchu, vy za ně bojujete a vyřizujete všechnu špinavou práci. A nebo žádné ženy nemáte? Ale k čemu by vám pak bylo to, co nosíte mezi nohama?”
 Skyrmovi se v úšklebku zablýskly špičáky.
 “My svoje ženy nijak neskrýváme, chodí bojovat, jsou ve všem rovnocenné a stejně silné jako muži.”
 “Ale nikdo je nikdy neviděl!”
 “Viděl! Ale nepoznal. Vypadají téměř jako muži. Jen na jednu dvanáctinu roku se změní jejich těla a jsou připravené se milovat. Jsou ... éhmm ... jsou ...” Skyrm se zarazil, “Jak to jenom ... jsou v říji?”
 Dívka vyprskla.
 Skyrm se nedal rušit. “Pokud žena otěhotní, zůstane s klanem v horách. Pokud ne, vrátí se mezi ostatní. Používal jsem teď slova muž a žena, to jsou lidská slova. My pohlaví, mimo to období ... no to jak jsem říkal, jednoduše nerozlišujeme ani v řeči ani v chování. 
 Vlastně jednoho orka ženu jsi poznala. Pamatuješ na Zvorgaše?”
 “Tak! Pamatuju.” kývla Arna. “On byla žena?”
 “Ano ork - samice. Nepoznalas to. A přitom, když přijde jeho, její, čas.” ork se zasnil, “ Dokáže se tak změnit, tak moc. Je to nejkrásnější tajemství našeho rodu.”
 “Byla Zvorgaš někdy tvojí ženou?” zeptala se Arna a zamrkala.
 Skyrm pomalu kývnul “Byl, teda byla. Mám ho - ji docela rád. Moc toho nenamluví.”
 Oba se rozesmáli.
 “A máte děti?”
 “Nevím. Jestli neumřely, tak se o ně postaral klan.”
 
*

 Mezi domy se plížila mlha a v ní se jako mátohy potáceli vojáci. Vlekli posekané mrtvoly nebo jen části těl a nakládali je na vozy.
 “Sračka ze sračky a všech sraček futrál!” nadával lajtnant Kracik a opřel se o ohořelou stěnu. “To je služba na hovno! Kurva chlapi hněte sebou ať to máme z krku!”
 “Kdo to moh udělat pane lajtnant?” zeptal se mladý voják.
 “To teda nevim, ale ty rány nejsou vod lidskejch mečů, sou dost divný. Ať to byl kdo to byl, provětráme mu střívka! Tak už žádný kecy a maká se. A žádný rabování, my to jenom čistíme vod masa. A jestli chytim ňákýho hajzla jak zkouší něco se ženskejma tělama, tak mu vlastnoručně uříznu pimpasa!”
 Lajtnat se rozhodl, že obejde ještě jednou vesnici. Nechtěl riskovat, že jeho muži přehlédnou nějaký kadáver. Za každou libru masa dostane vladyka Krot od trpasličích labužníků dobře zaplaceno. A on, lajtnant Kracik, a už brzy kapitán Kracik, se postará, aby byl vladyka spokojený.
 Šel pomalu, v mlze bylo vidět sotva na pár kroků.
 Do nosu ho udeřil zápach spáleného sena.
 “Á, tady je ještě jeden.” zamnul si ruce a shýbnul se pro hubené tělo utopené v blátě.
 Zabral a v tom mu podjela noha. Naznak se skácel do kaluže plné špinavé břečky.
 “Jhááá urrm!!” zůstal sedět ve vodě a díval se na rozseknutou dlaň. “Mor v prdeli! Co to ksakru ...” zalovil zdravou rukou vedle sebe a zmlknul.
 Černorudá ochutnala krev nového pána.

*

 Arna usnula.
 Díval se na ni. Podle lidí byla stále překrásná. Líbilo se mu to tenkrát u Starocha v jeskyni. Přes to všechno co říkal o rozdílných vkusech. Zítra ji prodá Krotovi za druhou Polovinu.
 Tu si nechá a na všechny kašle. I na Zvorgaše a na Gyzbrůla.
 A chudák Staroch, ve špatném čase na špatném místě.
 Taky se teď cítil na špatném místě.
 Vyšel ven z jeskyně. Rozepnul si poklopec a začal močit. 
 Jeho voda se mísila s deštěm. V podobné chvíli zemřel Kyzlod.
 Další vzpomínka. Proč? Zavání to lidským pokrytectvím. Všechno jsem přece udělal kvůli sobě. A to je jediné dobro, které tu je.
 “Záleží na tom, co jsi.” ozval se za Skyrmem hlas.
 Obrátil se tak rychle, až si pomočil nohavice. Za ním stál ork. Přestože byla tma, Skyrm ho jasně viděl. To co viděl, ale nechápal.
 Postava mělo jedno tělo a jednu tvář a přece jako by jich v sobě obsahovala nekonečně mnoho. Jako když počmáráš průhledný pergamen, pak ho svineš do kornoutu a podíváš se do něj.
 “Kdo jsi!? Co je to za kouzlo?” 
 “Nejsem žádné kouzlo.” ohradil se neznámý. “Jsem sen. A jsem TY. Jsem SKYRM. Jsem ty od narození do smrti, ve všech možných světech ve kterých bys mohl být. A možnost je skutečné bytí. I když ne pouze v tomto vesmíru. To všechno dohromady, v jednom těle.” 
 “Co?!” vypravil ze sebe Skyrm. 
 V tom co stálo před ním skutečně poznával své podoby, ale většina mu byla cizí. Byly tak odlišné. A viděl i smrt. Nekonečno různých smrtí. Svých vlastních. 
 “Jsi jeden z nekonečna mých odlesků. Znám tě. Cítím tě. Vím kdo zabil Starocha a Kyzloda a co se stane s Arnou. Nebo co si myslíš, že se s ní stane. Ale na tom přirozeně naprosto nezáleží.
 Přemýšlel jsi o dobru pro sebe. Dobro je to, co chceš. Ale musíš vědět co skutečně chceš. Mnohé touhy tvého mozku vědomí nevnímá. Musíš plně znát sám sebe. Vědět jak se přání kříží a potírají, rozřešit ten rozpor. Poznat co jsi, Teprve pak zjistíš co je tvoje dobro. Někdy se dokonce kryje i s dobrem ostatních. Ale ty nejsi tak úplně ten případ.”
 “Ty jseš snad nějakej můj bůh?”
 SKYRM se na chvíli zarazil “Ani moc ne. Není to důležité. Ty vlastně nemáš moc rád bohy. Ono je to vlastně všechno obráceně. Bohové nejsou nehmotní, nejsou to principy, abstrakce. Naopak, abstrakcí jsme pro ně my. Naše hmota. Oni nás stvořili, jsme jejich myšlenky, které jsou zakotveny na jejich hmotě, která je základem naší hmoty. A oni do té své abstrakce, pokud ji uskuteční, už nemohou libovolně zasahovat, ale musejí používat různé nástroje, neboť světy, které stvořili se vymkly jejich smyslům uzpůsobeným na jejich skutečnost. A kromě toho i naše bohy stvořili zase jiní bohové a tak dál. A stejně tak i my můžeme tvořit vlastní abstrakce a stát se bohy pro jiné světy. Na nějaký čas, než nám přerostou přes hlavu. Tak jako my můžeme přerůst ty naše bohy.
 Stejně na tom nesejde, ale když už jsem začal ...
 Pro každou tvoji myšlenku jsi ty bohem. Každá kniha je malý vesmír a to už nemluvím o sebeřídících a samostatně se vyvíjejících strojích. Mohl bych je pojmenovat, ale ty ta slova neznáš, tvá doba je ještě nezná.”
 “Nerozumím ti! A nevím jestli ti chci rozumět. A nevím jestli mě zajímají tvoje žvásty!” Skyrm se dostával do varu, zas něčemu nerozuměl! “Co vlastně chceš. Proč to říkáš. Na nic jsem se tě neptal! “
 “A co mám dělat, když už jsem tady? Mám jenom tak stát a civět. Vlastně je to úplně jedno. Pronášení vybledlých moudrostí je stejně dobré jako cokoliv jiného.”
 “Kde ty moudrosti vlastně bereš, ty jseš já. A mě takový nesmysly nenapadaj.”
 Část SKYRMA se uchechtla. “Já nejsem ty, ale TY. A v některých světech jsi dosáhnul jistého poznání a myslel sis, že jsi moudrý. Což je, ne že by na tom záleželo, velmi nemoudré. Vlastně žádná pravda není moudrá, protože není jediná. O sebemenší maličkosti můžeš vyjádřit nekonečno pravd a všechny budou stejně pravdivé. Bude to ta samá maličkost jen z jiného pohledu. Pochopení je tím větší, čím více pravd dokážeš obsáhnout a všechny pravdy obsáhnout nelze. Úplnému poznání se lze jen přiblížit. Ale i to je koneckonců úplně lhostejné.”
 Skyrm se chytil za hlavu. “Tohle je nejhorší noční můra, co jsem kdy měl, jestli je ti to stejně všechno jedno, tak už zmiz, chci se probudit z toho snu!” 
Všechny SKYRMOVI tváře se smutně usmály. “Nezáleží na tom, protože za chvíli skončí tahle kapitola a s ní i já. Ale ty tu zůstaneš se všemi možnostmi jak být dál.
 A z toho snu se ty probudit nemůžeš, protože nejsem tvůj sen.”
 SKYRM domluvil a zmizel.
 Arna otevřela oči.

*

 Gnůl. Gnůl! GNŮŮŮL!
 Rostl. Do všech rozměrů a časů.
 Ukrytý v hebkém, teplém mase.
 Slídící. Trávil nenarozené myšlenky.
 A výkaly? - Skutečnost.

 Cítil jednu Polovinu.
 Blízko.
 Ukrytou v živém mase.
 Tak jako on.
 K druhé se blíží.
 Sejdou se na místě, kde se zrodí. 
 Věděl to.
 Těšil se.

*

 Magistr Wuut si zapálil dýmku. Popotáhl, uhlík položený na nacpané hlavičce zažhnul, dým zavířil ve spirále obtékané vodou. 
 Byl unavený, pracoval den a noc. Nespal. Nikdy. Ale musel odpočívat.
 Podezření se potvrdilo. Bylo to magické ohnisko.
 Ale kdyby jenom to! Vždycky si nadával, že sebou má víc krámů než potřebuje. A teď se mu ty staré orčí traktáty hodily.
 Co s tím? Uvažoval. Cenu to mělo neskutečnou a zároveň žádnou. Možná tak pro šílence.
 Bál se. Ne vladyky. Bál se Toho.
 Neřekne mu to, držel by ho tady. Smlouva už vypršela, a on musí pryč. Tohle není dobré. Ani trochu ne! Už tak má problémů ... sedí tu jako krysa v pasti. V téhle podzemní díře.
 Venku, na chodbě se ozval zvuk okovaných bot.. Vojáci se střídali na stráži před jeho dveřmi.
 Zabořil se hlouběji do křesla.
 Neměl se dívat do Křištálu. Bylo by mu mnohem líp. Doby, kdy si myslel, že musí vidět všechno, už měl dávno za sebou. 
 Tmavě rezavý prostor. Jednolitě bezútěšný. Najednou začal pukat na různých místech a vyvalila se barva stejného tmavého odstínu, ale sytá, jako tekutina osvobozená ze žil.
 Všechno zaplavila. Uvnitř něco rychle rostlo. Přicházelo to. Každým okamžikem to bylo o krok blíž.
 Dveře se otevřely.
 Do místnosti vstoupil vladyka Krot. 
 Magistr ukázal na tenkou složku pergamenů. “Všechny charakteristiky a údaje o iniciaci jsem už sepsal. Práce je hotová.”
 Vladyka si sednul beze slova do křesla a nějakou dobu četl.
 “Takže podle tebe je ta soška bezcenná, ale uvnitř se skrývá ohnisko. Silné ohnisko. Jaks to zjistil?”
 Magistr se zatvářil důležitě a spustil:
 “Udělal jsem malý mimoprostorový portál dovnitř té sošky, tam jsem zjistil ohnisko a napojil se na něj. Byl to jediný nenásilný způsob, jak zjistit co je uvnitř. Přímou detekcí se samozřejmě skrz vrstvu izolantu nedá nic odhalit. Vlastně jsem použil stejnou metodu jakou používá i samo ohnisko pro styk se svým pánem. Teleportuje energii přímo ze sebe do pánovy mysli a zpět. Naprosto nepotřebuje spojení skrz přirozený svět.”
 Vévodovi se zůžily zornice “Kdo je pán toho ohniska?”
 Wuut pokrčil rameny, “Nevím, nejspíš už je dávno mrtvý. “
 “Smrt ještě nemusí nic znamenat, jistě budeš souhlasit magistře.” odsekl ironicky vévoda. “Tvrdíš, že při navazování ohniska vznikne relace s bývalým pánem. Pokud žádný takový pán není, nic takového nehrozí. Je to tak?”
 Magistr kývnul.
 “K navázání je zapotřebí, aby ohnisko prošlo celým organismem. To ho mám spolknout?”
 “Mnó ... “ protáhnul Wuut, “Ještě je tu jedna možnost vladyko. Spolkni provázek, ale jeden konec si nech čouhat z úst . Počkej až ti druhý konec vyjde ze zadnice a přivaž na něj ohnisko. Potom stačí už jen trpělivě tahat.”
 “Vtipné, duchaplné!” chválil Krot a pokoušel se usmívat. “Mám pro tebe také jednu humornou zprávu. Přemýšlel jsem, co mě vlastně nutí, abych ti vyplatil tvou odměnu, A zjistil jsem, že nic. Spíš naopak, znáš spoustu mých tajemství. A vzpomínám si ostatně na tvá vyprávění o orcích. Bratství trvá jen tak dlouho, dokud je výhodné. Co povíš na tenhle vtip?”
 “To je velmi starý žert.” neusmál se magistr, “Když se člověk začne chovat jako ork, přestane být člověkem. Je to stejně hrozné, jako když se ork začne chovat lidsky.”
 “Nikdy jsem nechtěl být člověk, něco tak nízkého a omezeného. Teď je tu něco božského. Když to ovládnu stanu se něčím víc, nebudu už vázaný pouhými schopnostmi lidského těla a  už vůbec ne něčím tak trapným jako je lidská morálka.”
 Vladyka se zhluboka nadýchl a chystal se pokračovat. Zdálo se, že si to všechno už pro sebe jednou řekl, skrytý v tichu své mysli. A teď to přednáší, ne proto, aby to někomu sdělil, ale jen aby se kochal zvukem vlastních slov. 
 “Získat moc nad magií, to znamená i dokázat se jí bránit. Už se těším na tu půlelfí čarodějnici. Když to s ní nepůjde podle plánu, dokážu si s ní poradit. Nesmím váhat, čas běží stále rychleji.
 Jistě, nejsem hlupák. Vím, že se musím ohnisko naučit ovládat. Najmu si nějakého mága, za peníze jde všechno, zasvětí mne.
 Vidíš snad magistře nějaký důvod, proč bych na sebe ohnisko neměl navázat”
 Magistr pomalu zavrtěl hlavou. “Ne vladyko, snad kromě menších trávicích obtíží by mělo všechno proběhnout bez komplikací. Ale čím zaplatíš orkům? Nebude se jim to líbit.”
 “Kašlu na orky, už je nepotřebuju. Ralka se zbavím, beztak se stanu mocnějším než kdy předtím. A kromě toho jsem navázal dobré vztahy s horskými trpaslíky. Ti mlsouni mi budou sloužit stejně dobře, ne-li líp jak orkové.”
 Vladyka Krot vzal do rukou sošku. Laskal se s ní. 
Prsty se mu třásly a řídké vlasy měl slepené potem. “Už se těším až tě ochutnám” šeptal si. Vzal listiny i sošku a beze slova spěchal pryč z laboratoře.
 Magistr Wuut znovu nacpal vodní dýmku.
 “Jen se Krote naláduj tím ohniskem, to co se teď k tobě blíží pořádně zamíchá veškerou magií. A zvlášť s tím co budeš mít v břiše. Doufám, že se ti udělá pěkně zle od žaludku. Krásné pomyšlení, jenže ...”
 Trochu ironicky se usmál.
 “To jsem zvědavý, od čeho se udělá zle mě?”

*

 Skyrm se díval tak divně
 Skoro jako v tom snu..
 Už od rána.
 Ale Arně to bylo jedno. Vlastně jí bylo skvěle. Měla podobný pocit, jako když byla malá holka a mohla se celé dopoledne slastně rozvalovat pod peřinou. Oči přivřené, někde mezi snem, kde jsou možné tak krásné a neskutečné věci, a bděním, které dokáže snové fantazie posouvat tím správným směrem.
 Ork jí přinesl nějaké bobule, zhltla je, měla hlad jako vlk. A žízeň! Ale vody bylo dost. Déšť si našel cestu skrz několik puklin ve stropě jeskyně, stačilo jen si pod ně lehnout a otevřít ústa.
 Řekl jí, že odchází ke Krotovi. Do večera se vrátí zpátky. Nebo přijdou Krotovi služebníci.
 Sednul si k ní a nasadil jí pouta. Chvíli se rozmýšlel, ale pak je neutáhnul, nechal je jen tak, na oko, takže se mohla celkem volně pohybovat. Chvíli si ji prohlížel, její tělo pod přikrývkami. Jakoby se chtěl na něco zeptat, ale pak si to asi rozmyslel. Usmívala se na něj, možná i něco řekla, možná něco na rozloučenou.
 Odešel a ona dál ležela zachumlaná pod přikrývkami. Nechtělo se jí hýbat, byla taková těžká a nemotorná. A zaoblená, líbilo se jí jaké má bříško. Krásné bříško, hladila se.
 Zničehonic viděla jasně, mysl zahlcená slovy: “Nééé! Co se to děje! Jak?! Myslet!!! Co je s mým tělem? Ve mně , UVNITŘ!!! Bojím se!! POMÓÓC ! Co to je?!!! Co to jééééé?!!!! Co to ... co to jsem?! Proč? ... Co? ... co ... c .. ..”
 “Pryč s takovými ošklivými myšlenkami, vždyť je všechno v pořádku, jsem tu a je mi dobře, moc a moc, a bude mi ještě líp, když se poddám tomu laskajícímu klidu, teploučké prázdnotě, kde nic nebolí a není zle, a zapomenout na myšlenky i tělo, jsem jenom pocit a ztrácím se v něm pohlcena jeho nádherou, tak všeobjímající nicotou, a barvy z tvarů nevstávají, nesestávají, už není světlostín, všude nevidíš za oči, sát cit konečky prstů, uvnitř sladkosti bradavek žít drsnost jazyka květ smí obllý množí znát rod vůneě všech měakký s jjak víc hlaodký on s kyým dden jaál nmylt sennn iiss jjj hhlo ou běj… ja ... inj ... avv … aa …”

*

 Stráže ho znaly. S doprovodem dvou vojáků prokličkoval přízemím hradu až do velké kamenné síně. Tyhle lidácký stavby mu moc nevoněly. Zdi i stěny se mu zdály křehké. Není nad masivní útulnost jeskyní.
 Krot už na něj čekal.
 “Vítám tě orku. Jmenuješ se Skyrm, je to tak?”
 Kývnul.
 “Kde je zboží?” přešel vladyka hned k věci.
 “Nechal jsem ji v jedné jeskyni nedaleko. Nevzal jsem ji sebou, mohla by si domyslet, že jsme domluveni.”
 “Dobře, kde je?”
 Skyrm popsal cestu.
 Vladyka se mu podíval do očí.
 “Je v pořádku? Není na ní něco zvláštního?” 
 Uvažoval. Skutečně tehdy Arně nelhal, má zájem na Krotově smrti. Čím míň svědků tím líp. Nehodlal mu vyprávět co je Arna zač. Taky by to mohlo zdržet vyplacení odměny. A pak ... dnešní ráno, ta myšlenka byla tak studená. Sen a ta změna, co se děla s dívčinýma očima a tělem. Dělo se trochu moc věcí, ze kterých dostával strach. Nenáviděl strach.
 “Hmm, je to půlelfka ... “ začal.
 “To vím taky.” skočil mu do řeči vladyka.
 “Od rána je trochu apatická, asi je jí špatně, možná nastydla, nebo jídlo, co já vím.”
 “No to se nedivím, že je apatická, když musela strávit několik dní s tebou. A to je všechno?” 
 “Neliší se od jiných dívek, které jsou jako ona.”
 Krotovy cuknul koutek. “Jistě, chápu, samozřejmě ...” Dvakrát lusknul prsty.
 Něco se změnilo.
 Skyrmův sluch zachytil šelest. Ale odkud? A co ... ?
 Podíval se nahoru. Pozdě.
 Dopadla na něj síť a její váha ho srazila k zemi. Vždycky si říkal, jaké to je ocitnout se v síti. Určitě existuje nějaký způsob jak se z ní dostat: klidně, nezamotat se, shodit ji ze sebe, nebo rozsekat, nebo ... 
 Mýlil se.
 Síť byla těžká, spletená z železných řetízků. Nemohl se téměř pohnout. Nahmatal na zádech čepele a uvolnil je. Levá se však zaklesla a uvěznila celou paži. Pravou dostal před sebe a pokusil se řetezy rozetnout. Několikrát seknul, síť se okolo něj stáhla. Jedno oko povolilo. Zbývalo už jen několik desítek dalších. A stejně už něměl žádný prostor.
 Vtom dopadly rány. První úder halapartnou naplocho mu zlomil uvězněnou levou paži. Další rány nebyly o nic slabší. Zůstal nehybně ležet. Orkové neztrácejí vědomí tak lehko. Když skončili, odhadoval to na několik přeražených žeber, střední otřes mozku, vykloubený, možná zlomený kyčel, odražené ledviny, snad i vážnější vnitřní zranění a vyražený špičák. 
 Zvracel. Jenom jídlo ne krev.
 Napadlo ho, že to možná přežije. Aspoň chvíli.
 Zvedli síť a odtáhli ho za nohy někam dolů.

*

 “No a dyž sme tam došli, čuměli sme jak hňupi. Místo bohvíjakej princezny či co, se tam válela ženská, břicho nakynutý jak dýně, tuplem tolik co má Manka, když měla rodit. Voči v sloup, na hubě pěny na tři prsty, ale gebila se vod ucha k uchu. No jak kdyby vypila vodvar z muchomůrek i z konopí najednou. Plácali sme jí přes papulu, ale byla kožená jak podešev. Jo a Kraml, ten vysokej, šilhavej, jako že jí zabubnuje na to její panděro, jestli jí to jako neprobere. No šak víte jakej je to kanál z kanálu. A to byl tanec pane, jednou si plácnul, vyskočil a začal jančit jak kdyby měl ježka v řiti. My prej co je, co se s tebou robí. A on nic a mlátil sebou po celý jeskyni. Tak sem ho vzal jílcem přes kebuli. A už byl tichej, ale vod tý doby nepromluvil a je bílej jak plátno. Ech darmo vzpomínat!” 
 Kapitán Kracik si po dlouhém vyprávění odfoukl a zhluboka si přihnul z holby piva. “Jaj! To ale píše, to je mok, ten blaží v teřichu!”
 “A co bylo dál?” vyzvídal mladý voják.
 “Ále, coby. Udělali sme holce nosítka, vodtáhli ji sem, a vladyka rozkázal uložit ji do komnaty ve věži. No a pak sme si šli konečně s chlapama vožrat držky do ... “

*
 
 Zvorgaš a Gyzbrůl seděli vysoko na skále a čekali. Byli na domluveném místě, sem měl Skyrm přijít s odměnou. Nevěděli, že čekají marně, a už nikdy se to nedozvěděli.
 “Gazba, vidíš to co já? Dole na cestě, lidáci. Vojáci od Krota.”
 “Tak, vidím.”
 “A tutam! Ponad cestou. Gazba! Hnědý!”
 “Tak! Hnědý!”
 “Asi chtěji lidáky pozabíjet. Pomůžem lidákum? Sou teď tuten ..., urmmm, jak se to... Gazba! Spojenec! To je skoro jako brat.”
 “Tak. Brat.”
 Orkové se tiše spustili ze svahu. Ztratili se mezi kamením a kosodřevinou. 
 Hnědí mezitím zaútočili. Na vojáky se snesla sprška krátkých černých šípů. Hned na to se z okolních křoví vynořili orkové. Nelišili se příliš od Skyrmových soukmenovců, jen barva jejich kůže byla hnědozelená, byli ještě nižší a ještě rozložitější v ramenou a jejich dlouhé paže dosahovaly téměř k zemi.
 Boj by byl vyrovnaný, nebýt šípů neustále přilétajících seshora. Několik mužů už se válelo na zemi.
 Mladý voják natáhl kuši a zkoušel opětovat palbu, ale orkové byli dobře schovaní.
 Vtom místo šípů sletěla ze skály tři hnědá těla. Nahoře se objevil Gyzbrůl a Zvorgaš s vytasenými čepelemi.
 Štěstí v boji se obrátilo. Krotovi vojáci zabili několik hnědých a zbytek se dal útěk. Mladý voják za nimi poslal několik střel. Pak znovu nabil a namířil na skálu.
 “My spojenci Krota. Brati.” hulákal Gyzbrůl. 
 Velitel ozbrojenců se obrátil k mladému střelci a zašeptal: “Sejmi ho! Víš, že sou nový rozkazy, teď sou spojenci trpaslíci. Zabíjet všechen orčí ksindl.”
 Zadrnčela tětiva a tlustý ork odletěl dozadu. Seděl na zemi a zíral na díru v břiše. Zrovna v místech, kde se pod vrstvou špeku ukrýval žaludek. Těžká šipka zmizela v jeho těle, roztrhala vnitřnosti i aortu, zastavila se až o páteř. Řval dokud neztratil vědomí.
 Zvorgaš ztuhnul jen na okamžik. Mrsknul sebou a jako ještěrka zmizel mezi balvany. Šplhal podél skály na druhou stranu, úzkou průrvou dolů, kamenité koryto potoka, další skála, okolo, křoví, propletl se na druhou stranu, sedřená kůže, svah plný suchého jehličí, zakrslé borovice, malá mýtinka ...
 “Tak! Gazba! V kelu!”
 Proti němu stáli dva Hnědí!
 Na útěku před lidáky zvolili stejný směr.
 Vrhli se na sebe. Hnědí měli v rukou těžké sekáče, on dvě čepele. Sekáče se dají vykrýt orčí čepelí, ale na rozdíl od mečů se nezachytí do jejích zářezů.
 Zvorgaš proskočil přímo mezi nimi, to nečekali. Z vnitřní strany se nekryli a oba schytali šrám na boku. Nic vážného, ale zpomalilo je to.
 Otočili se, ale Zvorgaš už letěl saltem zpátky přes jejich hlavy. Jednoho zasáhl do krku, ale druhý prudce odrazil úder a vyrazil mu čepel z ruky.
 Zvorgaš těžce dopadl a chruplo mu v kotníku. Upadnul. Oba hnědí už byli u něj s napřaženými sekáči.
 Švihnul sebou směrem k vyražené čepeli, a napřaženou nohou podmetl jednoho ze svých soupeřů. Zbylou čepelí vykryl ránu druhého orka, kterému se na krku šklebila hluboká rána. Bleskově se natáhl pro čepel ležící na zemi a seknul ho pod koleno.
 Hnědý zaskučel a svalil se.
 Vtom Zvorgaše zasáhnul ork, ležící nedaleko na zemi, ten kterému předtím podrazil nohy. Rána rozťala rameno a naštípla kost. Převalil se přes hnědý hnát třímající zakrvácený sekáč a zdravou paží přibodnul orka k zemi.
 Druhý hnědý stále žil, svíjel se opodál, poraněný krk, silně krvácel. Očividně mu rychle ubývalo sil. 
 Pod svahem se ozvaly hlasy.
 Lidské hlasy!
 Přibližovaly se.
 Zvorgaš sykajíce bolestí se pokusil postavit. Kotník byl nejspíš zlomený, nedokázal se o něj ani trochu opřít. Z  ramene tekla spousta krve. Celá polovina trupu ochromená.
Kymácive začal na jedné noze poskakovat pryč, tiše skučel bolestí.
 Vržený sekáč byl mířený dobře. Zakousl se Zvorgašovi do temene a zůstal vězet v lebce.
 Zvorgaš se skácel dopředu, přímo na obličej.
 Viděl Hnědého, teď už beze zbraně, jak se plazí pryč.
 Viděl jak přiběhli lidáci. Smáli se. Přibodli Hnědého za všechny údy k zemi a pak do něj kopali tak dlouho dokud nezlomili poslední kost. Pak mu rozdupli hlavu. Pak se na něj vymočili.
 Nakonec odešli.
 Zvorgaše si nevšímali, mysleli, že je mrtvý.
 Vlastně byl.
 Nic ho nebolelo. Svět pomalu šednul. Uviděl všechno co ho v životě rozechvělo. Tam někde uvnitř. Úžas nad sebou a tím, že je součástí světa.
 A bylo mu dobře.
 Svět byl čím dál tím tmavší a zorné pole se začalo pomalu hroutit do sebe. A ze všech stran se snášela hebká, teplá tma.                
 Nakonec zbyl jen malý světlý bod uprostřed a ten se rozprsknul v nekonečno jiskřiček zvolna hasnoucích do věčnosti.

*

 “Všechno se nějak sere!” pulsovalo Skyrmovi v mozku pořád dokola.
 “Všechno se nějak ...
 Visel za ruce, zlomená paže nepříčetně bolela. Na krku měl smyčku, naštěstí povolenou.
 Klenutou místností se proplétaly stíny. Od stropu visely řetězy. Ve výhni rudě svítilo železo.
 Viděl už mnohem větší a lépe vybavené mučírny. Orkové měli svou tradici. Ale nikdy by nečekal tak upravené místo, čistě zametené, všechny nástroje pro tortúru pečlivě seřazené, lesknoucí se olejem. A v rohu místnosti na soudcích s kyselinou, stála dokonce vázička a v ní svazeček fialek.
 Čekal dlouho. Strach a bolest jsou špatní společníci. 
 Kovové dveře se otevřely bez sebemenšího zaskřípění. Někdo o ně dobře pečoval.
 Vešel malý, šikmooký mužík. Vlasy nakadeřené, dlouhatánské nehty namalované na červeno. Přicupital k rozžhavenému železu a popadl je do kleští. Potom rozverně dohopkal před orka. Uklonil se a zeširoka usmál. Mezi rudě obtaženými rty chyběly zuby i jazyk. 
 Vylezl na malé schůdky. Kolem něj se vznášela oblaka dusivého parfému. Lesklé černé oči, téměř bez bělma zíraly zblízka do Skyrmova obličeje. Mužík zatáhl za jeden z řetězů a smyčka okolo orkova hrdla se stáhla. Začal se dusit, nemohl se ani hnout.
 Žhoucí železo se zvolna blížilo ke Skyrmovým očím.
 Zoufale zkoušel křičet, ale dokázal jen sípat.
 “Všecko se nějak sere!” strach mu ječel v hlavě.
 Nejhorší byl pocit že žár pronikl dovnitř hlavy a spaluje mu mozek. Cévy pukají a škvaří se. Bolest vypálených očí v té oslnivě bílé výhni docela zanikla.
 Najednou jeho mysl praskla a rozpadla se do propletence oddělených nesmyslných myšlenek blábolících prvotní matrice slov, tak jak je zaslechl zvenčí ještě v matčině lůně, kdy poprvé poznal jejich zapomenutou nesmyslnost, shluky vjemů narážejících freneticky do sebe, sápajících se do minulosti zrodu, k jeho okraji a za něj - do tmy.
 
*
 
 “ ... a pak sme si šli konečně s chlapama vožrat držky do knajpy.” dokončil kapitán Kracik “A už dost vo tej bosoře, ať ji čert votrtká, mně to visí u řitě.”
 Dopil pivo a praštil korbelem o stůl. “A ještě jedno! Dyž sem teďka ten kapitán, tak se to musí zapít! A dyž už sem zase ve službě, tak sem vám sem přines štěně. Tak si dejte taky do mordy!”
 “Rozkaz kapitáne!” zasalutoval mladý voják a odběhl naplnit korbely.
 “Teda, ale řeknu vám,” rozkládal Kracik, “ ta nová děvka co roznáší pivo v knajpě, to je kus, ta má cecky jako necky! Ta dyž de, tak si na ně málem šlape.”
 Všichni se rozřehtali.
 Korbel byl zpátky na stole. Pěna tak akorát. Kapitán kývnul: “Jo to jó. Tak to má bejt. A co ty mladej. Jak šla služba?”
 “Dobře pane kapitáne, plno hnědejch orků sme pobili a dva zelený k tomu. Novej órdnunk.”
 “Ja ja.” plácal ho Kracik po rameni. “Tak se na ně musí! Bít je po palicích nelidský zpotvořence!”
 Znova se napil.
 “A co tady na hradě?”
 Několik hlasů se začalo překřikovat, nakonec se ujal slova kníratý tlouštík. “Tož užili sme dneska jundu, pane kapitán, orka sme do sítě lapili a zrúbali. Prohledali sme ho a těch divnejch věcí co sme našli, vladyka poručil všechny odnýst panu magistrovy. A pak sme orka do tortúrny odtáhli a svěřili laskavej péči pana Ť.”
 “Hu.” otřásl se Kracik. “Ten studenej magistr, nešacoval bych v něm ani kapku krve. A Pan Ť? Tfuj. Mráz mi jezdí po cemru z toho zkrslíka zečmáraného pizdookého. No aspoň ork pozná jak to chodí v pekle, aby věděl do čeho de. Šak teď už ho maj jistě čerti v parádě. I když, svatá pravda, lepší tisíc pekelníků než pan Ť.”
 “Kdepak, pane kapitán.” vrtěl hlavou ten s knírem, “Orka ještě netípli. Maj si s nim asi hodně co povídat.”
 “Ojojoj!” hořekoval naoko Kracik. “Zlej den pro orky. Jěště aby nám všichni zajebali, ...

*

 Probral ho nesnesitelný čpavý pach.
 Řval ještě dřív než přišel k vědomí. 
 Byl ponořený v ohni. Plameny žraly za živa obličej. Tělo už téměř necítil. Jen zlomená paže byla jako zosobnění hluboké mrtvolné bolesti. Zoufale chtěl z té rudě tepající lávy zpátky do tmy, ale nešlo to. Ten pach ...
 “Zdá se že medicína pana Ť účinkuje. Sliboval, že to probere k životu i mrtvého. A ty zatím mrtvý nejsi. Zatím ... A neřvi, je to zbytečné, pan Ť je hluchoněmý.” Krotův hlas zněl tak nepatřičně klidně a uvolněně, že Skyrm zmlknul. “Nechal jsem tě oslepit, jako každého zajatce, u kterého je jisté, že zemře. Ale rád bych se tě, ještě předtím než ti pan Ť odborně vyvrhne vnitřnosti, zeptal na původ té hračky, kterou nosíš ve svých zadělaných střevech. Jistě mi také rád povyprávíš o tom, proč je Ralkova dcera v bezvědomí a pokročilém stadiu těhotenství. Magistr Wuut buď lže, anebo na ní ještě před dvěma dny nebylo po útěžku ani stopy.
 Rozhodni se svobodně. Buď promluvíš a bezbolestně tě utratíme, nebo budeš vyvržen a pitván za živa. Vědomí neztratíš, tím se neutěšuj. Pan Ť je ve svém oboru génius.”
 Arna je těhotná.  To vědomí prošlo jeho myslí a vsáklo se do těla. Tak proto ...  Něco se v něm začalo hýbat. Něco chtělo nahoru, ven. V místnosti se ochladilo. Šum myšlenek. Jakoby nahlížel klíčovou dírkou do mysli nekonečně spletitější než jeho. Ohnisko se samovolně probudilo. Cítilo trhlinu v prostoru! ... Něco, nad co už není ... Nevěděl co ... Něco co sebou hází a rve předivo přírodních sil, rozhazuje plné hrsti nových zákonů negujících ty staré, beze smyslu, vlastně hravě ... jako dítě. Arnino dítě.! Není to odporné proto, že by popíralo všechny hodnoty, ale proto, že pro ně hodnoty neexistují.
 Okolo rudá tma a v ní září jen tři body.  Jeden v něm. Druhý hned vedle, tam odkud zní vladykův hlas. A třetí, negativní svit, černé paprsky, nahoře. A teď! Jen zlomek okamžiku něco dalšího, jen pocit, něco ostrého, něco navíc co vůbec nepatří ... Černá a rudá. Ne! To je jen klam ... zase se to ztratilo, ohnisko to necítí, to není skutečnost.
 Palčivé nitky pravdy se v tu chvíli prohnaly všemi spletitými chodbičkami mozku. Věděl všechno. ... A hned zase zapomněl. Jediný obraz mu utkvěl a zvolna dohasínal v paměti: Jde s Arnou v náručí k zeleným horám, strmě čnějícím jako útesy nad mořem mračen.
 Bolest přestal cítit. Všechno přestal cítit.
 Odpověděl Krotovi. Mluvil pomalu. Každé slovo jakoby ho stálo sílu jednoho života.
 “Nemůžeš mě zabít lidáku. Pak umře i ona.”
 “Aha, důsledek navázání ohniska.” pokýval hlavou vladyka, “Vlastně nemám důvod ti věřit. Vlastně je mi možná lhostejná i smrt té zbouchnuté děvky. Už ji nejspíš nepotřebuji. Ale tak nějak mě to zajímá. Hmmm ....” Krot se zamyslel. “ Buď si jistý, že z tebe ohnisko dokážu dostat a ty přitom zůstaneš naživu. Potom vazba skončí a pan Ť si začne užívat. Takže mluv!”
 Ticho.
 Skyrmovi připadal ten lidák směšný. Ve srovnání s mocí, kterou vnímal tak blízko. Kdyby měl sílu rozchechtal by se.
 Ticho.
 “Čekám! ... Specialitou pana Ť jsou zuby!”
 Ticho.
 Krot se otočil k šikmookému skrčkovi a něco mu posunky vysvětloval. Pan Ť nadšeně kýval nakadeřenou hlavou. Vladyka Krot se naposledy podíval na nehybně visícího orka, otočil se a odešel.
 Šklebící se mužík zatím vyvalil malý soudek a ze stěny sundal zavěšený trychtýř. Vylezl na své schůdky, vrazil orkovi dlouhý, úzký konec trychtýře do krku, smyčka se napjala a Skyrmovi se hrdlo stáhlo okolo kovové nálevky.”
 Pan Ť zatím odzátkoval soudek a začal jeho obsah lít orkovi do útrob.
 Olej.
 Spousta oleje. 
 Skyrm měl dojem že musí každou chvíli prasknout. Ten pocit byl tak odporný, že ho docela probral z předchozího vytržení. Začal litovat, že mlčel. Teď by dal všechno, jen aby se zbavil těch muk. 
 Soudek byl prázdný.
 Mistr tortúry povolil smyčku, vytáhl trychtýř a slezl ze schůdků. Všechno pečlivě omyl a uklidil. Založil ruce a čekal.     
 Nepříliš dlouho.
 Orkovy se zkroutily střeva jako klubko pářících se hadů. Křeče. Začal zvracet. A pak nastalo vyprazdňování i z druhého konce.
 Chvíli to trvalo. Cítil jak se ohnisko trhá od masa, jak se zachytává a klouže uvnitř tkáně.
 Proud břečky z něj tekl ve spasmatických poryvech.
 Konečně ohnisko zazvonilo o kamennou podlahu.
 Pan Ť se s výrazem odporu začal hrabat kleštěmi ve smrduté kaluži. Nalezl co hledal, pečlivě to omyl a se svým úlovkem v kleštích odcupital pryč.
 Skyrm zůstal sám.
 “Všechno se nějak sere ...”

*

 Vytřeštila oči do tmy. Prudce dýchala. 
 Připadala si jak v nejhroznější kocovině.
 Něco se stalo.
 Síla. Ohnisko. Je volná.
 Proto se probrala.
 Ale kde je, Proč je jí tak zle. A proč je tu tma. Natáhla před sebe ruku ale nic neviděla, ani když se dotkla prstem špičky nosu.
 Dala ruku zpátky, zavadila přitom o něco velkého co jí sedělo na břiše.
 Hrůzou šílená, chtěla utéct. Ale jak se pohnula, ucítila že ta věc je součástí jejího těla.
 Bylo to v ní. Nával nepříčetného odporu z té zrůdně nejniternější intimity s něčím ... s něčím ... Pohlo se to!
 Dlouhý poryv, svinutí jakoby článkovaného těla, frenetické rozbušení těsně pod srdcem, hluboko dole se něco začalo nadouvat a puklo to, studené vpichy na mnoha místech najednou, jakoby se jí do dělohy zarylo tisíce ledových hrotů, zachrupání a spousta lupnutí . A pak ... ten zvuk ... tlumené skřípění uvnitř. Zaťaté zuby třoucí se o sebe. 
 Náhlý vhled bídy tělesnosti, tak bezprostřední, tak pronikavý. Rozum normálně obestřený sítí uklidňujících zvyků, neuvědomující si svoji vlastní strašlivost třaslavé chemické nerovnováhy, se najednou zhroutil do sebe a dál až do nikam.
 Arna začala snít bezvědomý spánek a její stará, dávno mrtvá, chůva jí k tomu ze vzpomínek tiše zpívala. Smutné a krátké verše z knížky o Smrti. 

*

 .... “Ojojoj!” hořekoval naoko Kracik. “Zlej den pro orky. Ještě aby nám všichni zajebali, o co bysme pak meče tupili?”
 Vojáci se řehtali.
 “Tak dobře pověděné pane kapitán!” horlivě přitakával kníratý tlouštík, “A znáte jaký je rozdíl mezi orkem a hovnem? Žádný! Jak do teho ťápneš, tak je ti čižmy od teho smradu pucovat.”
 Další salvy smíchu.
 Kracik už notně zpitý se postavil. “A já si na ně našel novou sekyru, jen se dívejte.” Všichni ztichli. Takovou zbraň ještě nikdo z nich neviděl, a že mezi nimi byly ostřílení bijci, dobře znalí svého řemesla. 
 Nezdobená obouruční sekyra, s jednoduchou a výhrůžnou křivkou ostří, vypadala v kapitánových rukou nepatřičně.
 “Tož připijme si!”
 Všichni si stoupli. Třesk korbelů. 
 “Na zdraví! Ať žijem!” překřikovali se navzájem.
 Jen mladý voják mlčel.
 Ne, že by si rád nepřipil. Naopak, měl život moc rád. Ale ta chvíle byla jediná velká ironie. Stál tváří ke dveřím ve kterých uviděl to, o čem si myslel, že ho to ještě dlouho nepotká.
 
*

 Skyrm visel a snažil se užít chvíle, kdy cítí trapně malou bolest proti té, co přijde ruku v ruce s panem Ť.
 Teď už byl jen kus masa.
 Zlomená mysl.
 Rozbité tělo. 
 Utopený v rudé tmě slepoty.
 Začalo to v dálce. Nejdřív si myslel, že ty šílené výkřiky vykouzlila jeho halucinující představivost. Ne. Blížily se. A byly čím dál tím šílenější. V matné vzpomínce zahlédl dlouhou chodbu vedoucí k mučírně, lemovanou železnými celami. 
 Vězni v kobkách řvali strachem. A rychle umlkali. Ticho přicházelo a bylo čím dál tím větší.
 Orkův sluch byl zjitřený, citlivý jak nikdy předtím. 
 Otevřely se dveře a hned zase zabouchly. Poznal drobné cupitání pana Ť. Cvaknul zámek. Vrzání, petlice zapadla. Spěšné krůčky ke zdi a zvuk dřeva sunoucího se po kameni. Směrem ke dveřím.
 A další a další. Stavěl barikádu.
 Zničehonic zima. 
Zděšené cupitáni směrem k orkovi. Otřela se o něj látka a zavanul parfém. Pan Ť se za ním schoval.
 Chlad byl silnější a silnější. Zastavil se. A pak se ozval nepopsatelný zvuk. Chraptivý sten z němého hrdla.
 Ticho.
 Ticho až zaléhají uši.
 Pak se to ticho zadívalo Skyrmovi do sežehlé tváře.
 “Jestli to má skončit, tak rychle.” pomyslel si ork, “Ale rád bych aspoň věděl kdo mě zabíjí.”
 Neumřel.
 Ticho se vytratilo. Chlad zmizel, stejně náhle jako se objevil.
 Už zase slyšel kapání vody. A hukot plamenů ve výhni. A zašelestění jak po podlaze přeběhl šváb.
 Nevěděl co dělat. Nemůže tady zůstat viset. Teď musí něco ... má možnost ... ale k čemu to bude, když stejně ... uvidí se ... no spíš už se nikdy neuvidí ... ale lepší je něco zkusit než ... viset jako mrtvola.
 Zkusil napnout svaly na zdravé paži. Bolelo to, avšak v tom oceánu utrpení, které prožil to byla jen kapka navíc. Pomalu se přitáhl nahoru. Naštěstí nevisel na řetězech, ale na kožených řemenech. Začal hryzat, docela jako obyčejná krysa chycená do pasti. Jeden řemen, pak druhý. Trvalo to hrozně dlouho a stálo ho to dva zuby.
 Žuchnul přímo do kaluže vlastních výkalů.
 Pomalu se odplazil stranou.
 Nemohl se postavit. Vykloubený kyčel.
 Po delší chvíli supění a jednom vyjeknutí, byl kyčel zpátky na svém místě.
 Mohl chodit, ale to bylo asi tak jediná kladná věc, která se dala říci o způsobu jeho pohybu.
 Pomalu tápal ke dveřím. Odstranil několik beden a soudků. Otevřel petlici. Vzal za kliku. Dveře byly zamčené. Vzpomněl si na pana Ť.
 Odkulhal se zpátky. Zarazil se u schůdků a začal šmátrat rukou po zemi. Dotknul se něčeho vlhkého, měkkého. A další kus a další. Mazlavé, lepkavé, Zvednul ruku k nozdrám, nebyly to jeho výkaly. Byla to krev, čerstvě rozbourané maso. Vnitřnosti. Hmatal dál. Kusy šatů. A střepinky kostí a vlasy a ... spodní čelist. Musel přestat.
 Tahle jatka se stala necelý sáh od něj, děsivě rychle a on si to ani neuvědomil. Strach. Ještě to obchází někde okolo. 
 Zdálo se, že smrt přichystala panu Ť konec, jaký se vyrovnal utrpení všech jeho živých hraček dohromady.
Hledal dál. Zacinkání, kovový kruh a na něm klíče. Zpátky ke dveřím. Cvak!
 Z chodby zavanula mrtvá prázdnota.
 Držíc se rukou jedné stěny, šel pomalu dál.
 Byl téměř vyčerpaný. Šok ze zranění a dlouhé utrpení.
 Měl pocit, že se musí každou chvíli rozpadnout. 
 Minul několik kovových dveří, naslouchal. Hrobový klid.
 Sunul se dál.
 Něco leželo na podlaze. Pomalu přidřepnul, bylo to tělo, voják ve zbroji. Vcelku, ne rozporcovaný jako pan Ť. Avšak na jeho kůži nahmatal spousty hnisajících vředů. Rychle se odtáhl.
 Teď už si byl naprosto jistý, že v celém podzemí není jediný živý člověk. 
 Vtom se ozvalo prudké zabušení na dveře. Hned vedle něj. Leknutím si sednul na zadek.
“Je tam někdo!? U sta deflorovanejch jeptišek! Pusťte mě ven!”
 Hlas magistra Wuuta nesl jisté známky rozhořčení.

*

 Ticho stálo přede dveřmi, když Arna začala rodit a nit jejího snu se přetrhla.
 Teď byla jen bolest jako velká černá kola na hladině oceánu utrpení. Procitla jen napůl. Topila se v šílenství.
 Malá místnůstka ve věži. Velká postel. U nohou rodičky se skláněla stařena, porodní bába, narychlo povolaná z podhradí. Vedle ní vana s teplou vodou. Svíce v rozích postele vrhaly vzájemně se protínající stíny. Kombinace matného šerosvitu a odlesků na leštěném dřevě. Jak obraz starých mistrů.
 Vladyka seděl v rohu, ztracený v myšlenkách nevidoucně hleděl do plamene. Seděl už dlouho a čekal. Všechny stráže poslal pryč, chtěl být jediným svědkem porodu.
 Smrt stála za dveřmi.
 Ale dveře se neotevřely.
 Místo toho se ozvalo dlouhé sípavé sténaní.
 Dívčiným tělem otřásaly prudké křeče.
 Porodní bába se začala činit. 
 To co se dralo na svět, však pomoc nepotřebovalo.
 Stařena odletěla dozadu, ruce jakoby omotané černými pavučinami táhnoucími se z Arnina klína, bezhlesně otvírala a zavírala bezzubá ústa, vypadalo to téměř komicky, ryba na suchu.
 Pak se pomalu roztekla. Jak sněhová vločka na dlani.
 Krot stál a s vypoulenýma očima se snažil zachránit svůj rozum před tím co vnímal.
 Gnůl byl úžasný a šílený a krásný a hrozný. A určitě zlý, jak by řekli lidé díky omezenosti pojmů při popisu něčeho co se vymyká veškerenstvu.
 Byl jako neustále se měnící síť prasklin na zrcadle. Nekonečno průzevů a průrev, trhlinek a štěrbin. Vhledy do jiných konfigurací skutečnosti, tak odlišných a proto tak strašných. Byl ve všech a měl všechny podoby konce. Ale i v něm byla trpkost nekonečna jež je pouhým prvkem nekonečně většího nekonečna dál do nekonečna mocněného nade všechny meze.
 Nástroj. Nástroj boha. Nástroj ubohého boha. Boha ubohého ve svém světě. Ve světě, kde každý mohl být bohem.
 O tom však Gnůl neměl ani ponětí, on jen plnil svůj úkol. A ten byl na dosah. Doslova.
 Vladyka Krot ucítil pohyb v útrobách. Táhlo ho to k té děsivosti. Nechtěl, vzepřel se. Ozval se odporně mlaskavý zvuk, ohnisko roztrhlo břišní dutinu a vyletělo ven.
Vladyka klesnul na kolena. V očích měl slzy. Nechápal, proč je to tak nespravedlivé. Nechápal proč nechápe. Každý má dostat šanci pochopit, jak a proč umírá.
 Gnůl o ničem takovém neuvažoval, vzal si jen polovinu Poháru, druhá přijde za chvíli sama. Byl účel, nevyhnutelný a nezměnitelný ničím z tohoto světa.

*

 Skyrm se rozesmál, trochu hysterickým bolestně sykavým smíchem. 
 Z druhé strany přišla vzápětí odpověď.
 Veselý, i když trochu zastřený řehot.
 “Zdravím tě orku, nečekal jsem, že tu je vůbec někdo živý.” 
 “Nebude to dlouho trvat a budeš ve svém živlu Wuute, všude bude mrtvo. Buď skapu na traumatický šok, a když ne, tak slepý a se zlomenou rukou se odsud stejně nedostanu.”
 “To je škoda, že si teď takovej kripl orku. Ale slyšel sem o jednom poďobanym slepci co tvrdil, že ty jeho nežity viděj, jenže ho zase trochu poštívalo, že si vidí až do zadnice. Co ty tvoje orčí bradavice? Sou velký jak bulvy, nezkusíš aspoň zamrkat?”
 “Nemyslím, že bych měl čas nebo dokonce náladu poslouchat tvé tradičně špatné žerty. Na neviděnou.”
 “Počkej kam jdeš? Promiň. Chtěl sem tě právě požádat, jestli by ses nemohl porozhlédnout po tlustém svazku klíčů, měl by ho u sebe mít velitel stráže. Ale bez očí se rozhlíží obtížně, uznávám.”
 “I kdybych měl oči, i kdybych měl klíč, neotevřel bych ti Wuute.”
 “Aha, myslíš si, že jsem vladykovi vyklopil tu záležitost s ohniskem. No vlastně si to myslíš správně, ale musel jsem mu nějak vysvětlit tu záležitost mrtvejma vojákama a nevěděl jsem ... spousta zvratů, ... prořeknul jsem se, ale stejně, nepředpokládal jsem, že to pro tebe bude tak nebezpečné. Vladyka se rozhodl vás podrazit až na poslední chvíli, vůbec jsem netušil, že to má v úmyslu. I když mi to mohlo dojít, laškoval v poslední době s těma rozežranejma trpaslíkama. A vůbec ...”
 “Namáháš se marně. Ať už máš pravdu nebo ne, nemůžu ti věřit.”
 “Sice jsem tu zavřený, vladyka ze mě kořistí a já ho miluju jak plivanec v polívce, ale ty mi nevěříš, Dobře nemusíš věřit. ... Ale možná bych tu měl pár drobností, který bys zase rád viděl. A před chvílí mi pan Ť donesl k prozkoumání malý předmět, ne větší než rozpůlený náprstek. Kromě magie emanuje také kromobyčejně intenzivní přírodní ... ermmm ... odér.
 Skyrm přemýšlel jen chvíli.
 “Máš také dva velké, smaragdově zelené krystaly?”
 “Mám. A co ...”
 “Dobře dej mi ty krystaly a ohnisko. Dostanu tě ven.”
 “Ne že bych se jakkoliv odvážil snižovat váhu tvých slov, ale hodnota pravděpodobnosti splnění tvého slibu, s přihlédnutím k jistým okolnostem, dosahuje bodu, při kterém se z vody stává led, tím pádem ovšem váha tvého tvrzení je na takové úrovni, kdy se o jejím dalším snížení nedá uvažovat. Rozumíš mi?”
 “Nudíš! Co chceš?”
 “Jen jsem tě nechtěl urazit. Rád bych například věděl, proč se tak zajímáš o ty dva zelené kamínky?”
 “Oči. Jsou to oči. Patřili jednomu starému, hodně starému ... hmmm ... bratovi. Už je nepotřeboval, tak mi je dal.”
 Za dveřmi se ozvaly kroky. Něco cinklo. “Hmm. Zvláštní oči. Chceš zkusit zda ti nepomohou. Většina takových věciček potřebuje delší čas ke spojení s organismem a vybudování magických tkání. Ale budiž, dejme tomu, že se ti to povede, budeš mít zrak a ohnisko. Nic víš nepotřebuješ že? A pak frnk a starýho Wuuta tu necháš. Kdepak orku ... dám ti jen ty oči, ohnisko si zatím nechám. Pokud získáš klíče, dostaneš i ohnisko. Tak?”
 Chvíli bylo ticho. “Tak.” ozval se nakonec Skyrm.
 Magistr prostrčil malinkým okénkem zelené krystaly.
 Starochovy oči.
 Ork je chvíli mnul v dlaních a pak je pomalu vsadil do ohněm zmučených důlků.
 Nečekal to! Okamžik chlad a pak úder. Ostré střepy světla zarývající se do mozku, krutý jas kmitající závratnou frekvencí, explodující barvy, vír tvarů, čar, svíjení, rozpad, točení, pohyb slitý ve šmouhy. Nahrazení zničených nervů, žhavá magická tkáň prorůstající do mozku, růst, náhodně se napojující synapse, různé intenzity impulsů, nedokončené vjemy, rozptýlené kousky viditelného světa skládající se mučivě pomalu k sobě, odporný pocit jako když se díváš skrz cizí silné brýle, skutečnost se vlnila jako pod vodou. Obraz usedal pomalu jako rozvířený prach. 
 Skyrm viděl.
 Vjem byl naprosto jasný, i když na stěně hořela jen jedna pochodeň. Viděl vše do nejmenších podrobností. Byly to dobré oči, měl lepší zrak než dřív.
 Na kamenných dlaždicích leželo mnohem víc mrtvol než původně myslel. Samí vojáci. Vlekl se od jednoho k druhém, ale žádný nebyl velitel Každý z nich zemřel jinou smrtí, někteří byli zkrvavení, jiní pokrytí vyrážkami či vředy, další jen bledí či zelení nebo nafialovělí, promodralí, zežloutlí, rudí, zčernalí. Ba i opar který se vznášel nad jejich těly zapáchal pokaždé jinak. Orkovi se obracel žaludek, ale neměl už co zvracet.
 Došoural na konec chodby a vydal se nahoru. Měl štěstí, v polovině schodiště ležel obtloustlý chlapík s knírem, na širokém opasku připnutý svazek klíčů.
 Skyrm se vrátil a zarachotil zámek. Dveře se však neotevřely. Magistr Wuut na druhé straně, nechápavě zavrtěl hlavou, potom zamyšleně začal přejíždět konečky prstů po spáře okolo rámu.
 “Tady je to!” zamumlal, “Je to tak slabé, proto jsem to předtím necítil. Skyrme, dveře jsou uzavřeny magickou pečetí ... , neviděl jsi někde venku magický klíč?”
 “Ne!”
 “To byla řečnická otázka, na tu se neodpovídá, ten klíč má určitě vladyka, ale ten je kdovíkde. To je svízel ..”
 “Dej mi ohnisko, zlomím tu pečeť.”
 “To není nic jednoduchého. Ani pro zkušeného mága. I když to tvoje ohnisko je neobyčejné, možná ani nevíš jak neobyčejné.”
 “Vím.”
 “Dobrá, takže i kdyby se ti to podařilo ... nemyslím si, že bys to vůbec zkoušel orku, prostě bys ohnisko vzal a zapomněl bys na mě. Jsi ork, nemáš sebemenší důvod se namáhat a otevírat mi. Naopak, nemůžeš vědět jestli tě nechci podrazit. Je jen jediný způsob, dej mi zpátky svoje oči a já ti dám ohnisko.”
 “Ne, oči ti zpátky nedám, už se staly pevnou součástí mého těla, další porušení zrakových spojů, by bylo velmi hluboké. To raději na ohnisko zapomenu a na tebe taky.”
 “Nemůžu ti věřit Skyrme.”
 “Nemůžeš Wuute, ale poslouchej: Přestal jsem být orkem, tehdy ... vzal jsem něco co patří orčímu rodu a přivlastnil si to, nechoval jsem se jako ork, ne. Jsem někdo jiný, změněný, a nenávidím nutnost dělat něco jen proto, že jsem se takový narodil, pravá svoboda je v rozhodnutí změnit co jsi. Udělat někdy něco jiného, neúčelného, nerozumného, protivného citům. Orčím citům.”
 “Dobře, dobře. ... Vlastně myslím, že mám také chuť na něco takového.” odpověděl magistr pomalu. A stejně nemám na vybranou, pomyslel si. Pak se rozhodl, “Tady máš.”, strčil ven polovinu Poháru.
 Skyrm ohnisko opatrně uchopil. Jakoby si dal hlt kořalky, teplo rozlévající se po těle, krev bušící ve spáncích.
 Ohnisko na něj bylo navázané téměř úplně. Okolo něj vířily proudy Síly, jak voda pod splavem, a ztrácely se někam nahoru.
 “Je to jak vichřice!” 
 “Taky to teď cítíš? Začalo to nedávno, řekl bych, že to souvisí s tou dívkou, Arnou. Nebo spíš s tím co je v ní. Něco tak odporně silného, že si nedovedu představit, co by to mohlo být. A to je co říct. Tak teď víš proč jsem ti nechtěl to ohnisko dát, za chvíli se tady strhne něco, před čím je nejlíp se hodně rychle uklidit. Teď máš ještě méně důvodů, proč ztrácet čas s lámáním pečetí.”
 Ork mlčky přejel dlaní po dveřích. Bylo to kousek pod zámkem. Vnímal to docela jasně. Jako klubko do sebe zapletených, zacuchaných a zauzlovaných, neustále se svíjejících provázků.
Jeho prsty byly tak neobratné a slabé, jak jen mohou být prsty magických končetin začínajícího čaroděje.
 Šmodrchal se s tím dlouho. Vlákno za vláknem se rozmotávalo, až nakonec zatáhl za poslední uzlík, pečeť se otevřela a dveře s ní.
 Stáli proti sobě.
 “Děkuju.” řekl tiše magistr,
 Ork mlčel
 “Vypadáš hrozně.”
 “Určitě líp než nějaká mrtvola.”
 Wuut se usmál. “Jistě, ale ta ruka ... chtělo by to dlahu. Ale vždyť vlastně máš ohnisko. Ale to nestačí, musel bys vědět něco o srůstání kostí. Vlastně ti to můžu rychle vysvětlit, pak by ses měl dokázat sám dát do kupy během několika chvil.”
 Ork kývnul, magistr vzal ze stolu papír a začal na něj kreslit a horlivě vysvětloval.
 Když krátká přednáška skončila přitisknul Skyrm ohnisko na paži a soustředil se, dal ohnisku veškeré informace co měl, věděl už podrobně co chce a jak toho dosáhnout. Nejdřív reponovat kost a úlomky, odstranit hematom a nekrotickou tkáň, proliferovat kost, začíná se tvořit kolagen, první vazivové spoje, teď se okolo tubulů začíná usazovat vápník, vzniká primární osifikace. Stačí. Konečná podoba kosti se dotvoří sama až při pohybu a zatížení. 
 Kost srostla. Zahýbal paží, ještě pořád cítil bolest, ale už to zas byla živoucí součást jeho těla a ne mrtvý, mučivý pahýl.
 Došel ke stolu, mezi knihami a spoustou laboratorního skla, ležely jeho věci. Připevnil si čepele na záda a zbytek dal do malého vaku.
 Wuut si do nevelkého tlumoku zabalil jen pár drobností. Vyšli na chodbu.
 “To jsou jatka.” zavrtěl magistr hlavou při pohledu na mrtvá těla. “Byla to ta nejstrašnější věc, jakou jsem kdy viděl a nic na tom nemění to, že už podruhé. Vlastně nechápu, jak to, že jsi přežil.”
 “Nevím, vůbec nevím, co to bylo. Byl to chlad a tma. A rozervalo to pana Ť na kusy. Tiše, na dosah ode mne ani jsem o tom nevěděl. Mně to nic neudělalo.”
 “Nevíš? Vlastně jsi to nemohl vidět. Byla to Smrt. Zubatá s kosou, staré Pepka, Vostrá Kostra. Prostě si to přištrádovala a sklátila všechno na co přišla, teda co sem slyšel zvenku, ale to ty taky.  A koukám, že měla fantazii. Anebo, každej z těch chudáků umřel na to čeho se nejvíc bál, všichni si představujou konec trochu jinak. Smrt. Byla jak vystřižená z obrázkový knížky, lebka, kosti a dlouhá černá kápě, zubatej sekáč na dlouhý štangli.”
 “Smrt? To je smrt? Kosti a kosa? Nechápu. Něco jako symbol? My máme také symbol smrti. Bílý kruh a tma. Prázdnota. Pro všechno a pro všechny. Proč vy lidi musíte být tak namyšlení a vztahovat všechno k sobě, i tu smrt jste si přivlastnili a předělali ji k vlastnímu obrazu. Vlastně nejspíš proto si mne nevšímala, lidská smrt je pro lidi. Podívej!” Skyrm ukázal do rohu chodby, kde macatý potkan hryzal dlaň jednoho z mrtvých. “I oni zůstali naživu, jen lidé jsou mrtvý.”
 “Možná máš pravdu.” kývnul Wuut, “Třeba jsou to jen oběti symbolu. Mrtvý, mrtvý, mrtvý ... “ Zakroutil hlavou, “Jen na mě si ta chuděrka rachitická neměla co vzít.”
 “Pamatuji se, jak jsi k nám přišel, byl jsem ještě mladý. Pro naše mágy a alchymisty jsi byl něco jako červený hadr pro býka.”
 “Vždycky jste byli tuze praktičtí, nepomohli byste mi jen tak pro nic za nic.”
 “Určitě. Lidé nebyli tak praktičtí a chtěli tě upálit. Ale pomohli jsme ti, abys zůstal ... živý? ... abys zůstal myslící a vnímající bytostí. Pravda nedostali jsem za to málo, znalosti o podobných bytostech jako ty jsou cenné. A mne jsi naučil mluvit čistou řečí a možná i část toho lidského citu, kterému říkáte vděčnost, a který vám tak znesnadňuje život. Ale kdo by stál o jednoduchý život.”
 “Hezká myšlenka. Ale možná jsi mi stejně neotevřel jen díky své chuti udělat něco jenom tak. Možná, že za tím stála přeci jen vypočítavost, chtěl jsi moji vděčnost.”
 “Možná. Nejspíš to bylo všechno dohromady. Ne, vlastně máš pravdu ... udělal jsem to z vypočítavosti, chtěl jsem znovu slyšet tvůj příběh: Jak ses vymanil z moci nekromanta, jak ses mu pomstil, jak jsi putoval a trpěl kvůli ztracené lásce. Lásce, která nebyla až za hrob. Velmi romantické.”
 “Vždycky jsi měl na orka zvláštní sklony Skyrme.”
 “V tom už jiný nebudu.” 
 “Budu ti vyprávět slibuji, ale ne teď. Musíme odsud. Tak?”
 “Tak!”

 Vyšli po schodech. Další chodba a další schody a další mrtvoly. Rozcestí.
 Wuut zabočil vlevo. Najednou začalo ohnisko Skyrma pálit v dlani. Táhlo ho na druhou stranu.
 “Proč nejdeme tudy?”
 “Tím směrem je strážnice. Ale máš pravdu, nejspíš už stejně všichni otrčili papuče.“
 Šli rychle.
 Skyrm by to nedokázal, ale ohnisko mu dávalo sílu.
 Strážnice. Letmý pohled dovnitř a jít dál.
 Stát! Až teď orkova mysl zpracovala ten pohled. Propletenec mrtvol, zbraní, rozbitých korbelů a rozlitého piva. A uprostřed ...
 Udělal krok nazpátek.
 Byla tam. Černá sekyra, rudé topůrko.
 “Co je Skyrme? U vorvaního pimpasa, není čas!”
 Nevnímal. Nevnímal nic než ji. Jako ve snu, to se mohlo stát jen ve snu. Úžas nad propojeností skutečnosti. Ale co je to úžas, jen pocit provázející zakomponování něčeho tak nového, že nás to překračuje, do struktury mysli.
 Docela vesele se zašklebil a nahlas řekl “Nedáš si pokoj a budeš mě pořád pronásledovat, A pokaždé přitom někdo zcepení. No dobře myslím, že když si tě teď vezmu, tak někomu zachráním život.”
 Jemně pohladil topůrko a pak ho pevně sevřel v dlani.
 “Dobrá, zdá se, že nastal čas na vážné proslovy.” pronesl nemrtvý hrobovým hlasem.
 Skyrm mluvil dál, pro sebe, ale nahlas. “Slyším tě. Ŕíkalas to všem nebo jenom mě? Nebo ostatní byli jen prostředek náhody, a snad i já jsem takový? Bylo to kruté, každému jsi přinesla smrt.”
 Wuut stál u dveří strážnice, teď už docela vyvedený z míry a nervózně přešlapoval. “Tak, zdá se, že je tady smrti nějak moc,. I kdybych sám nebyl mrtvej, tak bych toho měl až po nozdry. “
 “Třeba je to tak, že tam, kde se sejde hodně záporného, stane se z toho něco kladného. Je to jako hra protikladů.”
 “Máš vážně úžasnou hračku Skyrme, ale teď není čas na hraní. Musíme zmizet, to co je nahoře, je tisíckrát horší než Smrt, kterou jsme už měli tu čest potkat.”
 “Zpívá. Zpívá o tom.” ork stál strnule, zahleděný do sebe, “Pokud odejdeme, stejně se nikam nedostaneme, protože nebude nic, kam by se dostat dalo. Nic nebude, jen rudá záplava, lepkavá, zpěněná, všude.”
 “Viděl jsem to.” vyhrkl překvapeně magistr. Zvážněl vzpomínaje na vizi v Křišťálu. “Nemyslím si, že si dokážeš představit jak moc je to zlé, ale ... půjdu s tebou. Jestli to má skončit, tak ať alespoň uvidím tu apokalyptickou potvoru na vlastní oči.”
 “V tom máš nade mnou nespornou výhodu.” zamrkal Skyrm svým smaragdovým zrakem.
 Ohnisko je vedlo. Rychle a čím dál tím rychleji. Chodby, sály schodiště. Výš a výš.
 Poslední dveře.
 Okamžik zaváhal, ale pak je rozrazil.
 Pohlédl do bezedné propasti.
 Gnůl byl přímo za dveřmi.
 Ohnisko vyletělo Skyrmovi z dlaně přímo do hlubiny.
 Gnůl získal obě Poloviny Poháru.
 A Černorudá se rozezpívala.

*
 
 Ostří břit, rudá svist, černá vír.
 lesklý cit, jed a žhavě rudý stín.
 Tak tady je
 Ten co stojí proti mě
 Ten co se zrodil. 
 Uboze živý, a ještě jen napůl, 
 zplozený ze tří s teplou
 krví. Ta chuť a vůně!
 Zplozený z života snad jen proto, aby té rudé horkosti porozuměl.
 A teď se chvěje třeskutým blahem 
 nad oběma polovinami svého štěstí
 nad tím, co svým vztahem
 podkládá tenhle malý vesmír.
 Skládá Pohár dohromady.
 A teď ...
 Ó la lá
 Ta rozpínavá měňavě pulsující rychlost
 neodvratný mžik, jak umírající pozdní lítost
 Roste, rozpíná se, nabývá své všesnubné velikosti 
 Překračuje svět a ten je proti němu tak malý.
 Anebo to je tak, že svět se zmenšuje a Pohár zůstává stejný.
 Anebo se hroutí oba.
 Otázky stejně pomalé jako zbytečné.
 A Gnůl padá dovnitř a Pohár do něj.
 Hroucení rozměrů propletené do sebe. Popření řádu.
 pro mě tak lhostejného.

 Teď vkročím tam a bude se mi tam líbit ...

 Směšný je tenhle Gnůl. Jako by ho popsal špatnými verši geniální malíř. Parodie na život, ukazující jeho bídu, pukající bubliny struktur, uvnitř prázdné, tak jako všechno živé. Prázdné svou smrtelností.
 A to jméno - Gnůl - vrchol trapnosti, sentiment tvůrce, který dá jméno nástroji, aby ukojil vlastní neschopnost porozumět podstatě svého díla. Raději všechno shrne do jediného slitě šedivého pojmu.
 Naši tvůrci, pěkní jsou to bohové, vedou spory, nebo si jen hrají, nevím co je horší, zneužívají k tomu ten nevinný život a nevnímají skutečnost jeho utrpení. Vždyť i já ji cítím, i když jen skrze lahodnost krve.
 Ale oni, echmmm - bohové,  vnímají jen sami sebe a to ještě nedokonale. 
 Nejsme pro ně skuteční, jen jako. Ani já ani Gnůl. A co teprv ta zpocená dlaň, která mne svírá a třesoucí se paže. A smaragdová zeleň, která mi dává zrak. A ork, jménem Skyrm, stvořený už jen nástrojem jejich nástroje, (a třeba snad proto svobodnější, ale o nic méně lhostejný) bláhově se domnívající, že já mu pomáhám zachránit ten jeho maličký svět.
 A přitom je to obráceně.
 Nezajímá mne jak tenhle svět skončí, zabráním jen, aby neskončil tak, jak to plánuje Gnůl. Neboť jsem nástroj svého tvůrce a největší radostí mého smyslu bytí je plazit se a kňučet radostí nad každým splněným rozkazem i nad každou uštědřenou ranou, pro to jsem stvořen, a proto i já dovedu jen využívat druhé. 
Vše živé má vlastní vůli. 
Já jsem vůle a jsem jejich vlastní.
 
 Krok ...
  
 Let, rozmazané cáry
 Tep dychtivého strachu
 Dopad, maso rvou spáry,
 Ze žhavého prachu
 
Beznaděj zahozená v zapomnění
  Hukot krve v tepnách
   (lidská je teplejší a sladší)
 Hladina kterou změní
  obrácené gejzíry ve snách
   o tom, co mám nejradši

 Vykvetla rudá oblaka
 Ústa lačnící po vláze bolesti
 široký chřtán
 Nad mořem 
 Sytě
 Vlhce
 Plně
 Rudým
 Oceán prolitého utrpení.

 Ta tupá symbolika krve.
 Byla zastaralá
 Už předtím než se narodili
 Dědové dnešních bohů.

 V temně růžové mlze na obzoru se do nedohledna tyčí okraje Poháru
 A z nekonečné výšky se valí proud 
 Toho nejsladšího
 Co mne naplňuje rozkoší
 A zároveň zoufalstvím nad vlastní nízkostí. Nízkostí citů. Mám city! Ta největší zrůdnost, obdařit někoho city.
Vždyť jsem jen zbraň.
Ale i bohové mají své city. Stejně nízcí jako ostatní, jen s trapně malým náskokem náhody.
 Ostatně není možné být jiný. Bylo to tak promyšleno dopředu. Krev mi dává sílu a síla mi dává moc zabíjet a já chci zabít. Proto musely být obě Poloviny spojeny. Jen taková spousta mi dá sílu zahubit to. 
 To co je teď utopené nedaleko v té mělké, orkovi zatím jen po kolena hluboké záplavě na dně Poháru.
 To co k sobě táhne vše, co bylo na tomto světě prolito z tepen, cév a žil. Chce to hned, co nejdřív naplnit účel. Ale, i když saje mocnými doušky, kypící nedočkavá hladina bude ještě dlouho stoupat do neskutečné výšky okraje, 
 A stejně ho nedosáhne.

 GNŮŮŮLE ! ! ! 

 Tak teď už o mě ví, ale neví co jsem. Proto přijde.
 Jaké klišé. Závěrečný boj, který bojem není, neboť nejsme protiklady.. 
 A Skyrm neví vůbec nic. Ztěžka se brodí krví, šílený strachem. A vztekem ... má vztek na svůj strach, dobrá medicína.
 Ale teď na tom nezáleží, já bojuji a zabíjím, on je jen mé tělo.

 Á ...Gnůl je tady ...

 *

 To co Skyrm vnímal bylo nadsmyslové.
 To rzivé světlo zkázy okolo.
 Vlastně litoval, že nedokáže vychutnat ten pocit z něčeho tak jiného. Ale jeho mysl byla už dlouho přehlcena. Vlastně omdléval, ale neztrácel vědomí. Něco mu nedovolovalo podlehnout síle vjemů a strachu a vzteku.
 Byl to zpěv.
 Sekyra přímo řvala a ječela v uších, rozuměl slovům, ale obsah mu unikal, nedokázal se soustředit. Ale jedno pochopil: je využíván k nějaké hře, jeho podstata je stvořená k využívání. A využíván není jen on sám, ale i celý svět.
 Vztek, který ho zalil byl rudější než tekutina oblizující mu hruď. 
 Urputně se potácel v puchu rozkládající se krve, rozrážel černé škraloupy sraženiny, ohlušen vlastním řevem i vzdáleným ponurým burácením nachového přívalu.
 Pak před ním povstala oživlá amorfnost. Spleť cév neustále se prolínajících a splývajících. Švihající kolem sebe purpurovými panožkami, vzlínající a zároveň vyvrhovaná krev.
 Gnůl ho obklopil a absorboval.
 Rozpad na nekonečno částí, údů a myslí. A každá z nich byla černým břitem tepajícím do sítě Gnůlova zhmotnělého těla. Hladina stoupala a krve bylo stále víc, a stejně tak síly proudící ve Skyrmových vášních.
 Freneticky rychlý, neustále se stupňující, pohyb, ničící stále znova dorůstající tepny a žíly. Otevřená ústa rozsekaných cév rodí nekonečna dalších karmínových jazyků. Ale nekonečno je málo.
 Gnůl saje krev a ta dává Černorudé moc.
 Je to, jakoby požíral sám sebe.
 Předem prohraný boj.

 Pak někdy v nekonečnu podlehnul, rozdělen na nesamostatné zanikající částečky.

 Rudočerná se usmála a udělala to poslední co kdy udělala.
 
 Bohové se poplácali po ramenou a pogratulovali si k dobře zahrané partii.

 Krev mrtvých věků se přestala valit do Poháru. Nebyl už nikdo, kdo by jí rozuměl a vábil. Ale krev, čerstvě prolitá, a v ní bolest, strach a nenávist, prýštila dál po lepkavých stěnách a zvolna, velmi zvolna dál naplňovala účel.

 Ork se ocitl utopený v tmavé hloubce krve. Umělý prostor napjatý jako struna, vchlípený do místa bez rozměrů, se vymrštil zpátky. Hmota Skyrmova těla se vrátila tam kam patřila.

*

 Když se probudil, moc si toho nepamatoval. Ty vzpomínky ... připadal si o mnoho hůř než po opojení jeskynními houbami.
 Otevřel oči. Ležel na podlaze věže. Okolní stěny rozmetané a pobořené. Zády k němu stál Wuut a díval se do vlhce lesklé krajiny zalité sluncem.
 Skyrm pomalu, opatrně vstal. Do tváře se mu opřel vítr. A spolu s ním ucítil slabý závan Síly.
 Magistr se otočil “Ohnisko tě neopustilo. Stále je s tebou, i když teď někde za vesmírem je součástí všeho žalu a hoře světa. Je na tobě jak s tou mocí naložíš.” 
 Orkovi se točila hlava. Nevěděl co říct.
 Až teď si všimnul, že na zbytcích postele, pečlivě přikrytá, leží Arna.
 “Moc toho nenamluví. Sem tam nějakou slabiku, bez souvislosti. Když nespí, tak se třese, jinak se nepohybuje. A nevidí. Když tě oslepili měl jsi v sobě ještě ohnisko, že?” 
 Neodpověděl. Sednul si k dívce a jemně, bezmyšlenkovitě si hrál s jejími vlasy. Roztřásla se, pohladil ji a ona se k němu přitulila jako zvířecí mládě.
 Wuut potřásl hlavou “Nikdy bych netušil, že to celé tak skončí. Pořád čekám na nějakou poslední zákeřnou ránu.”
 “Jednou určitě přijde.” řekl tiše Skyrm. “Jednou ... Myslím že půjdu ... brate.”
“Jdi, ale nepůjdeš sám. Tak?
“Tak. Vezmu ji k nám. Ale vrátím se, najdu tě. Mám se hodně co učit.”
 “Hodně štěstí brate. Hodně štěstí vám oběma.”
 Magistr Wuut dál hleděl do krajiny.
 Díval se, dokud malá postavička s půlelfkou v náručí nezmizela v oparu pod zelenými horami, strmě čnějícími jako útesy nad mořem mračen.

( happy? )  E N D

Kontakt na autora:

Jan Burian
Bohušovická 489
Praha 9
190 00

mail: honzaburian@seznam.cz
mobil: 608 214 854