chat
Honza Burian
říjen 2005

Jsem štěstí, jsem bolest

jsem  utrpení jatečního zvířete
jsem řezník, který denně ubije tisíc zvířat

jsem štěstí dítěte
jsem štěstí zabijáka dětí

jsem zvůle moci
jsem soucit

soucítím s Buddhou
pojď do toho se mnou

*

utrpení
rve z mysli
jekot slov

proto raději mlčím nebo si jen tak pískám

*
The Bud fan (Bud is a beer label)

So, there is your beer, the Bud, as you wanted. Now you can tell me something about you.

Yeah. You know, I'm just an average guy. Average strong, average smart. And I have an average gun, haha.

What are your hobbies?

You know, I can travell all over the world and also into the history and everywhere in the fucking Universe. I find out these motherfucking altruists and that kind of shit, those saints who help the fucking people, and I shoot them right in the face. Thats what I'm doing, Right in the face, haha.

Why are you doing this?

Because they are motherfuckers.

Yes. But why are they motherfuckers?

Because they ARE motherfuckers! You wanna tell something? You wanna tell? Listen. These are damned liars they pretend that they are good, and this bullshit, but they are just sneaks. They are doing something what they are not, they don't deserve to live. And you know what? I don't need reasons, I just enjoy to kill them. I come by them, one by one and I shoot them several times in da motherfucking face. That's it, haha. And you know what? I just like it.

And then?

Yeah, I take some girls, some drink, some shit, just anything, you know. Partytime, haha!

And then? 

What about another party, ha?

How long you suppose you will enjoy partying?

Endlessly! No, listen, these motherfucking sneaks always pop up like kinda mushrooms. There is always new motherfucker to kick in ass, haha. 

Thank you for the chat.

Yeah, haha, that's all right, you ordered me the beer, arent you? It's my label, the Bud, I really love it. So what? Going for another Bud, ha?

listopad 2005

* 

Cítíš strach a utíkáš, ve strachu utíkáš, a co se ti postaví do cesty, to ze strachu zavraždíš, všechno povraždíš, co by tě jen mohlo ohrozit, jen trochu zpomalit na tvém úprku ze strachu, zavraždíš všechno preventivně, ze strachu zavraždíš i sebe, ze strachu před sebou, když se sám sobě postavíš do cesty.
Soucítím se sebou, soucítím s tebou, soucítím s ním, soucítím s námi..
A co lovci, přirození dravci zabíjející protože to nejde jinak, protože jinak by nepřežili oni ani jejich rody, ti přece musí zabíjet pro obživu pro obranu, to je přeci samozřejmý, nebo snad ne? 
NE, je totiž taky žene strach, šílenej strach rodu, že by se stalo to nejhorší, a jejich rody ty jejich debilně spíčený rody by vychcípaly. Mluvím teď vaší řečí, takže mi rozumíte. Chcípni negře, chcípni bílej, chcípni žluťáku a eskymáku, chcípněte všichni posedlý strachem vo sebe a vo svý rody, vo svý samozřejmosti, víry, vo svý idee, vo svý hejčkaný smysly života, tak už se konečně spíčenci povražděte, protože utrpení, který vznikne vaší smrtí, bude vysoce vykoupenou tou spoustou utrpení co zmizí až vy chcípnete, vy zkurvený otroci biologickýho strachu, otroci svejch genů. Chcípněte vy, nebo už konečně, konečně zavražděte to, co jediný je potřeba zavraždit. Zavražděte svůj strach. Soucítím s vámi.
A to je pořád zjednodušující. Jsou i takoví, co budou vraždit i když nemají strach zdánlivě z ničeho. To jsou ti, kdo mají strach ze života. Sami ze sebe. A sami chtějí zemřít jen to nedokáží. Pomožme jim. Soucítím s nimi.

*

Přemýšlím, že až mne opustíš, tak se budu snažit ti to přát, pomoci ti tak, abys co nejméně trpěla, tak jako chci pomoci všemu. Doufám, že tě nebudu nenávidět za bolest, kterou budu cítit. Ale myslím, že to bude OK.
Protože jsem se začal šíleně smát
při slově buddha, jen při tom zvuku
žádná představa, pojem, myšlenka, jen pocit
prostého uvolnění ve svobodném smíchu
buddha, bubububuddha, búúúdha
hahaha buddha, buddha hyhý hahaha
cho chó frk, uf už nemůžu, dostávám z toho křeče,
to je nejkomičtější slovo co znám
a stále je se mnou,
když si na něj vzpomenu, začnu se smát, 
nebo aspoň pobaveně usmívat.
Proč? protože to tak je. není důvod. snad jen milost.

*

satánku náš copak děláš všichni už jsou nejá ty stále ulpíváš satánku náš satánku náš
já zabíjím neboť trpím nikdo mě nemá rád já se chci přestat bát toužím po ní po lásce tvý

*

vangog letí na havranu
nad vobilný pole
jestli uletí svý duši
to fak nevím vole

všichni co sou sami sebou
co sou všude kolem
taky letěj na havranu
nad vobilným polem

všichni co sou někdo jinej
padaj do škvír na vobraze
co vypadaj jako křídla
nad vobilnym polem

prosinec 2005

***

vždyť je to různý
je mi zima
vždyť to vidím, chápu, vnímám jako různý
znaky jsou různost sama
pojmově poznávám proměnu
ale nepojmově je to možná pořád stejný
ale pojmové poznávání je součástí poznávání a proto je to i různě i stejně

***

Derealizace
možná že všechno je jen zvyk
zvyk poznávat nějakým způsobem
zvyk rozlišovat
zvyk který se může změnit

poznávat chtění je jen zvyk
poznávat bolest je jen zvyk
poznávat strach je jen zvyk
poznávat nemoc je jen zvyk
poznávat stárnutí je jen zvyk
poznávat zrození a smrt je jen zvyk
poznávat utrpení je jen zvyk
poznávat starost je jen zvyk
poznávat soucit je jen zvyk
poznávat buddhu je jen zvyk
poznávat bdělost je jen zvyk
poznávat zvyk jen zvyk
poznávat je zvyk
zlozvyk
bdělost je zbavení se zlozvyků
nerozlišuje
pozor na nepochopení – to plyne z rozlišování

xxx

Za oknem zimní město dole pod skalami
zimní slunce ozářilo svět, chodba bytu zteplala
otevřel jsem okno

nevázaný proud slov se řine
protože mohu říkat cokoliv beze smyslu
protože mám jen čirou radost
radost ze zářícího slunce
širokého výhledu
jasného vzduchu který chladem osvěžuje
zvuků které ke mně doléhají
z jemné páry od úst

to je krása

tak se žije
jinak ...

i jinak se žije
ale proč?
to nevím
ale teď se žije tak
v čiré radosti

a tento okamžik uchovám v paměti
a jsem za něj vděčný.

xxx

how meet to eternity
sky before sunlight
I was here when she wasn't worn yet
before they rose in the air
only that moment at dorm
uncertain
I cast a spell on the city
asking it to lost

sweat clear
once more covered dry leaves

(tato báseň je napsaná tak, že poslouchám anglickou píseň, schválně hodně potichu puštěnou a zachytávám jen fragmenty slov, které si domýšlím)

xxx

někdy na jaře 2004 (objeveno na zahrabaném papíru)
 
pod podrážkami sandálů
cítím hrubý asfalt
jarní venkovská alej

xxx

vyšel jsem ze vrat do stínu
krok
a mám v očích slunce

xxx

Už neulpívám na moci, slávě a nesmrtelnosti,
ale stále ještě lpím na tom,
aby to co dělám bylo k užitku.
Ještě mám před sebou dlouhou cestu.

xxx

Teprve až se naučím ze srdce milovat
i všechny fotografie v knize „Válečné zločiny“,
přestanu ulpívat

xxx 

Když pochopím sebe jako jednu z tváří skutečnosti
pochopím druhé jako jednu z tváří sebe sama

xxx

sebe můžeš obdarovat jen skrze druhé
druhé můžeš obdarovat jen skrz sebe

xxx

hrůza nečeká někde skrytá
ale my si ji vytváříme
stejně tak i radost